Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
але Фара, опам’ятавшись, обернулася і побігла назад до мертвих. Забрала пістолі і набої до них, ще дві ґранати. Пошпорталася в кишенях кожної уніформи і позабирала всі папери і документи, які там знайшла. Ґюльме, як сновида, наближалася до танків, а за нею поспішала Фара. Грізні, мовчазні танки. Націлилися своїми гарматами в загадкову рожеву, трохи затуманену далечінь. Сонце сміялося. Небо ласкаво розпростерло свої чисті, вологі обійми над усіма... над мертвими і над живими. Тихо стоять величезні залізні потвори і на щось чекають. ”0 , великий всеблагий Алах, дякую тобі! Ти допоміг нам побити ворогів... а тепер... дякую тобі від усіх нас”, — вдячно звернулася в душі до нього Фара. Як вивірка, Фара вискочила на танк і заглянула до сере дини. Тихо. Нікого. Там нема нікого. Вона ще раз озир нулася, глянула в широке спокійне небо без єдиної хмарки, кинула гострим поглядом на все ще занімілу Ґюльме і полізла до середини танка. За якусь мить Ґюльме почула схвильовані викрики своєї товаришки. Вона ще більше зля калася: вона уявила собі, що хтось там схопив Фара, і вона тепер б’ється з ним. Ґюльме, вкрай перестрашена і роз гублена, не знала, що робити і вже сама рішилася спробу вати вилізти на танк. Нога її, невдало поставлена на танко ву гусеницю, послизнулася і Ґюльме вдарилася коліном. Фара вже знов з’явилася з-під покришки і дзвінко роз сміялася, побачивши незграбність товаришки. — Ходи скоренько сюди і сама побачиш, що тут є. Ну, лізь! Тільки скорше! — і потягнула Ґюльме за собою. З її допомогою, переступаючи тремтячими ногами, Ґюльме вибралася на танк і на мить застигла, дуже здивована: вона ще ніколи не бачила Фара такою. Вона вся світилася. Від неї бігли в усі боки якісь вібруючі світляні хвилі. Це була напрочуд якась небувала, дивна Фара! — Та ходім же! — і Ґюльме обережно, помалу влізла за Фара до темної середини. Очі Ґюльме не скоро звикли до темряви, яка була в танку. Крізь отвори для шофера і арти лериста скупо цідилося світло знадвору і лише воно да вало можливість не одразу орієнтуватися. Розглянувшись краще, дівчата побачили: чотири "калашнікова”. Фара відразу пізнала їх, — це забрати!.. — і набої для них на полосах. Ось скрині з Гранатами... забагато! Не заберемо всіх. А шкода! Не можемо взяти з собою це все. Підняти і винести це все ’’багатство” — на наші сили нема ради. Тут було б потрібно для цього діла щонайменше десятеро хлопців. Бінокуляр з футляром Фара негайно повісила собі на шию: це дуже потрібне і корисне придбання! В кутку за сидінням шофера і його помічника стояли каністри з бензи- ною. Фара вмить уявила собі, що вона зробить з цією бензиною! Ну, тут розглядати вже досить. Тепер ходімо до другого танка. Побачимо, що там є. В другому танку було ще більше зброї і амуніції. ”А нас тільки двоє!” ’’Але так чи інакше, треба поробити все ско ренько”, — міркувала Фара. Ґюльме безпорадно і розгуб лено розглядалася серед усього і навіть не рухалася. Фара, бачучи, що Ґюльме нічого не робить, почала підганяти її. І раптом хтось голосно і хрипко заговорив збоку сидіння танкового шофера на незрозумілій мові. Ґюльме з несподі ванки і з переляку гістерично скрикнула. Фара на мить прикипіла на своєму місці. Говорило радіо. У Фара блиснула сполохана думка негайно вискочити з танка і тіка ти. Але ж... кругом чекало на роботу важливе діло. Тепер треба з усім дуже поспішати. Залишити це все так невіль но! Ібрагім якраз повчав про таке: він казав, що в деяких обставинах не можна залишати відповідні речи не викори станими. Треба пам’ятати, щоб те, що потрапляє в наші руки, не дісталося ворогові. Зброя, якщо вона не може бути забрана для повстанчих потреб, мусить бути знищена. Так само треба поводитися і з іншими речами. — Ґюльме, бери оту каністру. Ні, не ту. В ній олива. Візьми тамту червону. Забери оцю торбу... подивися, що в ній. Ґюльме бере. Забирає те, що каже їй Фара і робить це все, як уві сні. В торбі якісь папери, прилад до писання, чи що. Фара помітила роздерту пачку з консервами і взяла з неї кілька пушок для обох. Буде щось з’їсти. Скорше, скорше! А радіо говорить і говорить. Очевидно, кличе, викликає до відповіді, а відповіді нема. А це значить, міркує Фара, що, не діставши відповіді, ворог скоро прийде сюди. Про це аж страшно подумати! — Ґюльме, бери каністри з бензиною і добре порозли вай її в середині танку і з-зовні. Мусиш зробити це уважно, — пояснює Фара, — та ходімо скоренько! — наглить вона. — Треба поспішати щоб нас тут не застали. І Фара гаряч ково помагає подрузі з каністрами і разом з нею поспішно розливає бензину усюди. І хоч як боялася Ґюльме захо дити до другого танку сама, бо чула хрипле ґерґотання радіо, але треба виконати важливе завдання. І от уся робота закінчена і дівчата на секунду стали і оглянули аж мокрі танки від старанно розіллятої бензини. Тепер слушна хвилина прийшла, треба поспішати. Фара знов оглянула Ґюльме і себе, чи все в належному порядку. Забрали стільки, скільки можна було. Решта буде знищена, бо ворогові навіть його власність не сміє залишитися. І для цього Фара має приготовлені дві ґранати. Ти маєш три ґранати, а я чотири. Дві пістолі у тебе і у мене стільки ж. З рештою розберемося потім. Тепер біжи, а я... бачиш. Дівчата виглядають тепер, як справжні партизанки: оперезані пасами з набоями. Кожна має за плечима автомат. Ґюльме має ще шкіряну торбу з набоями для пістолів... ще консерви. Наладовані обидві тяжеленько. Ґюльме пускається бігом скільки може, а все це, що на ній, утруднює біг. Фара взяла обидві ґранати для останнього розрахунку і вкинула до середини кожного танку. Тепер — бігом і то скільки є сили! Кожна секунда варта чогось. Ґюльме відбігла вже досить далеко і кілька разів огляну лася, але Фара давала їй знаки, щоби вона не зупинялася. Подвійний грім вибуху догнав їх, коли вони були вже на безпечній віддалі. Хмари диму, чорного і густого, всуміш з яскравими язиками полум’я виривалися з танків. Біжучи і все оглядаючись, Ґюльме мало не впала. Фара вчасно під хопила її і потягнула за собою. Вона боялася хоч на мить оглянутися на діло рук своїх, бо дорогоцінний час збігав безповоротно і хутко. — Тікаймо! Тікаймо як найдальше! Треба тепер бути дуже далеко від танків. Скоро сама побачиш, що там буде. І вони все бігли. Нарешті впали знесилені, тяжко диха ючи, і зараз же обернулися до танків. А там панували дим і вогонь. Власне, було більше диму, який іноді закривав ціле видовище. Добре виглядала та ціла справа, але треба завчасно зникнути звідси. Ану ж над’їдуть ’’сураві" якраз тепер! Думка про те, що таке може статися, враз підняла їх на ноги, і вони побігли вздовж ріки. Фара вишукувала місце, де їм можна було б легко перейти воду. Поки вони втом лено пленталися вздовж берега, страшні вибухи, один за одним, потрясли цілою місцевістю. Ґюльме лише встигла оглянутися, коли побачила, як з димом розліталися якісь великі чорні кусні. Вогонь, здавалося їй, сягав неба, така сила вибуху була тепер. А Фара бігла і вже не звертала Д окінчений на ст. 36
Page load link
Go to Top