Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44-45
46-47
48
Василь Кострицький ВОЄННИЙ БІЛЕТ Ч. 1. 217. 838 Мустафа знав, де лежать вони, — цілим стосом, — і коли цельтове шатро зайнялося кучерявим димом і полум’я веселими язиками почало лизати поли і верх шатра, Мустафа встиг вихопити звідтам тільки дві такі забавки. Важкенькі були вони, ці гостроносі, довгі, матово-темно-зелені протитанкові стрільна, однак він, хоч і з трудом, зумів приволокти їх обидві додому. Кругом дзичали кулі, було часом ясно чути стрілянину, але Мустафа мав щастя і ні одна не зачепила його хоч би трошки. — Це для тих ґяурів, які прийшли сюди... Кричать, лаються і стріляють людей без розбору. Це для них буде! Ось прийде Алі і Мустафа покаже йому, що він придбав. Буде чим похвалитися і перед іншими хлоп цями з нашого села. Гори мовчки дивилися на село з прозорої далечини. Вони були укриті пишними ковдрами снігу і ці покривала додавали цілій місцевості урочистого і святкового настрою. Вдень сонце пригрівало досить помітно, — весна була не далеко, — і вже починали дзвеніти веселі струмочки, але гострий північний вітер з морозом прилітав з гір і злизував це тепло і забирав десь у гори. Там було насправді тихо і спокійно. Це тільки тут, при дорозі, стурбовано снували чужинецькі авта, захльоскані болотом, дбайливо завішані брудно-зеленими і строкато-пляс- тичними цельтовими покривалами та їхні танки, які бігали на широких пласких ланцюгах, роз гойдуючись на нерівному ґрунті і незграбно тикали довгими носами то в небо, то в землю. Часом про ходили солдати групами і все спішили, оглядаючись на всі боки. В селі було незвикло тихо. Залишилося кілька літніх і зовсім старих, переважно самітних, жінок та ще пси, які вешталися між хатами, шукаючи можливої поживи. Решта людей подалися в гори, там, де спали під срібними килимами загадкові скелі і де незримо витали над усім злоба, страх і смерть. Мустафа не звертав уваги на просьби і докори матері і на благальні крики сестер: вони кликали його з собою туди, в гори, якнайдальше від тих страшних, вічно розлючених, сильно озброєних чужаниць зайд. Ті зайди усюди шалалися з корот кими крісами-автоматами в руках, обвішані Гранатами і пістолями. ”Ах, дістати б отих Гранат!” — думав Мустафа, мружачи свої блискучі чорні очі під упертими бровами. — "Добрі забавки, добрі... або ще хоч би одного от такого автомата. От тоді я показав би цим ґяурам! Яхурбет!.. * Тьху!” Мустафа навіть знав, як з нього строчити, але не мав свого власного. Алі показав був йому, як це робиться. Він мав їх п’ять. І роздав їх старшим хлопцям. ”А мені не дав! Казав, що я ще малий. Та ж мені ‘ Яхубет = Прокляті! (араб.) скоро буде тринадцять і — малий?! Я знаю добре, як з нього стріляти”. Але Алі не дав. Алі приходить сюди лише вночі, коли вже все всюди завмре і затихне, навіть оті ґяури. Приходить, коли вже зовсім пізня ніч. Являється несподівано, безшумно, як тінь. Часом сам, часом з хлопцями і тоді оглядає все довкола. Часто дає розпорядження. Одного разу запитав Мустафу, чому він, малий, тут? Краще йшов би до своїх у гори. Але, не діждавшись відповіді від Мустафи, махнув рукою і з притиском буркнув: — Роби, що хочеш. Тільки бережися, не попадайся. Пам’ятай добре, щоб тебе не помітило око ні одного ґяура. Застрелять. Або впіймають — замучать, як зробили зі старшим братом моїм Каримом. І Мустафа запам’ятав це. Він бачив усе дуже добре і залишався непоміченим. От тільки не витри мав, коли шатра наїзників пожирав вогонь, а тоді почалася сильна стрілянина. Тоді Мустафа не міг витримати і вкрав два стрільна. Стріляли, так, і напевно по ньому стріляли, але ось він тепер тут, цілий і неушкоджений, і може похвалитися тим, що він придбав. Алі за це не сваритиме. ★ * * На станції вантажні поїзди — стоять довжелезні червоні ешелони — і між ними і між вагонами ходять мовчазні понурі тіні зі зброєю в руках, охороняють у тих вагонах вічний спокій тих, яким уже все однаково. Ні, вони охороняють поїзди від тих, хто приходить сюди і хоче довідатися, що там, в тих вагонах? І дізнаються. Багато, багато довгих бляшаних скринь є в тих вагонах, які прийшли сюди з далекої Азії. Кажуть, що в них є постріляні, жахливо покалічені в тяжких боях червоноармійці. їх багато там, тих трун, багато їх у тих вагонах. Це ті, яких було вислано до Азії в тягарівках, в поїздах, в танках, в літаках і гелікоптерах. Було вислано їх до далекого, нікому невідомого Афганістану, про якого ніколи ніхто не чув і якого намагаються знайти тепер на мапі дуже зацікавлені. Дуже трудно, бо не знають, де це — влада не говорить про це, — ага, бояться і ховають! Трудно, але знаходять: у цьому помагають запитувані школярі. Так, трудно, але ж нарешті таки помалу знаходять і тоді збираються і балакають про це потайки з запалом, затято, з лайкою, запиваючи тяжкі прокляття пивом або горілкою і закриваючись хмарами махоркового диму від допитливих ворожих очей, які так жадібно хотіли б побачитися оце, а наставлені вуха почути заборонені розмови. Як трудно ховатися з Правдою! Вона всюди, де їй захочеться, невідмінно знайде собі вихід, про сочиться, як вода, і тоді таки покаже себе і переконає тих, хто сумнівається в ній, хто наївно і довірливо повірить брехні. П родовж ення на обкл.
Page load link
Go to Top