Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
Дня 13 липня одержали ми відомість, що вся те риторія до Збруча має 15 липня відійти до Польщі. Польське військо вже взяло Заліщики, обстріл у го рах було виразно чути. Решта Галицької Армії мала перейти на Наддніпрянщину, а чоловік і я вертатися негайно до Кам’янця. Всього 17 днів пробули ми в Мельниці, а скільки пережито! Але найважче ще нас чекало. Дня 14 липня мала початись евакуація шпиталю. Василь відділив поля ків і промовив до їх сумління, прохаючи їх, за зазна ну тут опіку, подбати про тих, найважче хворих, що мусіли залишитися, бо не могли б витримати їзди ’’форшпаном”. Залишилося нам коло ста душ для евакуації. В разі приходу поляків, їх уважали б за військово полонених і вони були б здані на польську ласку. Дістати потрібної кількости підвод також не було змоги. Отже, навантаживши ’’форшпани” тяжко хворими й непритомними, решта останками сил тяг нулася пішки. Був це дійсно похід тіней або мерців. Худі, виснажені, з гарячкою, йшли вони нога за но гою за Збруч, бо на своїй рідній землі не могли зали шитися. Ще й тепер, 34 роки згодом, коли це пишу, мороз проходить поза шкірою, як тільки згадаю цю дорогу. Стояла спека. Сонце пражило немилосердно й, здавалося, — хотіло виссати з нещасних мандрівни ків, що нагадували тіні ’’Дантового пекла”, останні соки. Води взяти не було в що і вона швидко нагрі валася до гарячого. Щохвилини ми зупинялися, щоб рятувати когось. Дехто з них лягав, чи падав у траву, або порох дороги, чи робив якісь інші несвідомі рухи. Як удалося нам довезти всіх живими — досі не можу збагнути. Докінчений. При дослідах під час своєї вчительської праці по селах. А тут було таке багатство їх! Декоративна здібність і рисівничі вміння Софії придалися в музейній роботі. Її знання і замилування почали цінити. Незабаром уже дору чили їй оформити музейну летючку п.н. ’’Тканини”. Такий посібник для відвідувачів видають усі етно графічні музеї, і тут він появився за її підписом. А трохи згодом вона разом з Іриною Гургулою уло- жили книжку ’’Народні майстри”, де опрацювали вишивальниць, ткачів, килимарів, різьбарів, гончарів та склодувів, майстрів Львівської области. Не знаємо яка була участь Софії у дослідах і на писанні цієї книжки. Поруч досвідченої дослідниці І. Гургули вона вперше, виступила як дослідниця народнього мистецтва. Напевне багато вона викона ла під проводом і вказівками першої. Та знов не була її участь надто мала, коли їх прізвища стоять поруч. В одному можна бути певним. А саме — розділ про різьбарів це напевне в великій мірі твір Софії Чехо- вич. Так само зарисовування вишивок, стінного роз пису, розгорнення писанкового орнаменту — це діло Софії. Звідкіля така певність? Бо черговий твір Софії — за її єдиним підписом, що вийшов у 1968 р. — це монографія про різьбаря Степана Чайку. Цей тала новитий селянин із с. Бродки Пустомитівського ра йону Львівської области вирізнився в дереворізьбі. Та він не дійшов до того самого лиш охотою оформлювати дерево. Ще малим хлопцем він Ввечорі прийшли до якогось великого лісу й рі шили тут розташуватися на нічліг. На краю його сто яла самотня хата, а коло неї криниця. Чоловік узяв фіру й поїхав до Кам’янця Подільського, щоб при готувати там місце у шпиталі. Він знав, що шпиталі переповнені тифозними, а ця валка вимагала особливої уваги. Сподівався також одержати підво ди, що виїхали б напроти. А валка залишилася на мою відповідальність. Я сиділа на краю ліса, оточена тими безталанни ми. Час від часу дорогою попід лісом проходили ча стини Галицької Армії, ідучи на Наддніпрянщину. Низько схиливши голови, щоб заховати своє при гноблення, а може й настирливу сльозу, відходили вони в повному порядку... Зі зброєю в руках,але, на жаль, порожньою, вистріливши всі набої... О, якби не цей брак! Якби наказ взяти Заліщики не захопив їх з останніми п’ятьма патронами... Хворі, що сиділи коло мене, були пригноблені, дехто з них плакав. Ці сльози й це почуття безпорад- ности в хвилину найбільшої трагедії народу, навіки затерло сліди Збруча в моїй душі... Коло мене на траві лежав молодий старшина, знеможений хворо бою. Тремтячими, спаленими гарячкою устами він ледве шепотів: ”Хай їм Бог віддячить...” Пізно вночі приїхав Василь із Кам’янця. На ранок тут уже мали бути поляки. Йому вдалося дістати обі цянку примістити всіх хворих у шпиталях і дістати гроші на прохарчування нашої валки. Продовження буде залюбки вишукував у лісі викручене коріння, особли вої форми галузки і подібні дивовижі. У тих витворах природи він знаходив подібність до якоїсь тварини й ножем додавав конечних рис. Згодом уже дорослим він створив цілу ґалерею таких лісових "типів”. У праці Софії -Чехович вони поділені на категорії, і кожна з них докладно опрацьована. Ще одну працю виконала Софія в той час. Вона зарисувала цілий альбом писанок, дарма, що ця га лузь народнього мистецтва тоді ще не була офіцій но признана. А вона завдала собі труду розгорнути орнамент кожної з них у такій формі, щоб міг бути використаний для тканини чи кераміки. Напевне плянувала колись таке зробити. Але вже не встигла виконати того. Цю працю з її спадщини передано до львівського відділу Академії Наук. Невеликий мистецький дорібок Софії Чехович. Але він свідчить про те, що в її душі жевріло оте замилування до народнього мистецтва і при найпер шій можливості розгорілося. При відповідних умо винах вона могла стати цінною дослідницею, що опрацювала б не одну ділянку народнього мисте цтва. Софія Чехович померла у 1971 р. Вона похована поруч своєї матері. На її скромному могильному камені, під її іменем і прізвищем зазначено, що вона мистецтвознавець. Це окреслення є гідним признан ням її життєвого осягу. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top