Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
ҐЕТТО ПОТРІБНЕ ХОЧ КІЛЬКА РАЗІВ У РІК — Скільки праці, зусилля, піклування дітьми, щоб їх добре виховати, дати їм українське товариство, а дурний вчинок приятелів може це все зруйнувати... — Марійко, що трапилось? — Ех, Любо! Коли подумаю про всі ці літні місяці, коли я дітям спроваджувала українське товариство, возила їх до Гантеру навіть, потім вони самі вже почали їздити на Союзівку! — Це дуже розумно й похвально, Марійко! Це ти дуже добре робила, отже...? — Отже, Любо, відколи мій найстарший, Ігор, мав 16 років я возила дітей до Вайлвуду, на той попу лярний, 4-ий тиждень серпня. — І все добре було, Марійко? — Шість років було все дуже добре. Я сиділа й пеклась на сонці, чекала, щоб вечір прийшов і втікала в холодок. Ігор та Оксана приставали до молодих, що сиділи, мов пінгвіни, кількома рядами коло ПанАм готелю. — О, Марійко, я пригадую це місце, недалеко від нього, там я зустрічала цікавих осіб, і ми полагоджували різні громадські справи. Але як вийшо з твоїми дітьми? Все було гаразд до минулого літа. Тоді моя сестра хотіла разом зі своєю дочкою, Лесею, приїхати до Вайлвуду. Ми мали помешкання в тім самім будинку. Та почалась проблема вже від першого дня, бо Леся чомусь привезла свою товаришку зі школи, італійку, Кейті. Почались комплікації, бо з близькими членами родини через Кейті, у її присутності ми вже розмовляли по-англій ському. — Не можна було нічого змінити? — Ні, бо Леся була вдячна Кейті, що та нею зайнялася у бурсі під час хвороби тощо. Отож вдячність моєї племінниці вийла мені на велику прикрість і біль. Наше спільне перебування довело до того, що Ігор заручився з Кейті! Я зрозуміла свою знайому, — її почування, цілковите пригноблення. Що ж можна тепер зробити? Марійці нічого не порадиш, а її біль щораз більший із зближенням дати шлюбу її сина... Марійка просила мене повторити моїм читачам ці дві поради: 1) Кілька разів розповісти доростаючим дітям, що їхні батьки й діди та бабусі приїхали до цієї країни не через велику біду (як більшість ірляндців чи італійців), але тому, що в Україні не могли бути активними українцями. То ж усі жертви під час війни й таборів були для того, щоб рятувати родину й українське покоління. То ж коли діти чи внуки зав’язують тут мішані подружжя, то всі жертви стають надаремними. 2) Союзівка, Гантер і Вайлвуд — це наші вакаційні ґетта. Ми їздимо туди, щоб там бути з українцями. Отже — хоч у ці місця не привозьте не- українців. Залишіть нам хоч клаптик нашого Гетто — для зустрічей наших дітей. Любов Калиновим ВЕСІЛЛЯ В "КСЕНГ Відтворюючи в пам’яті довгу серію влаштованих у Гантері ’’козачих” малярських виставок, спершу ЕКових індивідуально, а далі в союзі з синами, при гадалася мені одна з найпомітніших з цих виставле них картин — ЕКове ’’Весілля”, що тепер є власністю і прикрасою дому д-ра Романа і Лідії Смиків, з Колл Ситі, Ілл. ЕКове ’’Весілля” — це фактично не картина, а ціла селянсько-галицька епопея, цілий роман. Можете стояти перед нею годинами і читати, неначе з книжки, про наш побут, звичаї, традиції, про психіку народу, народній гумор, етнографію, демонологію. І кожний з нас, хто мав колись нагоду бути учасником такого весілля, міг би себе легко віднайти на цій незрівнянній панорамі: хто з молодими в танці, хто між ґаздами на поважній розмові, хто коло весільного стола, на лаві, а хто, може, відпочиваючи, знеможений під лавою. Я, звичайно, знаходжу себе на печі... якщо при гадуєте, у верхньому правому пляні картини, сидять на печі двоє діток, хлопчик і дівчинка, ще й чорний котище біля них світить сліпаками. Отак воно справді бувало: коли нас двоє, тобто меншу сестру Олю, і мене, брали на весілля, то зразу напоминали: ”А, ви, бахурі, не плентайтесь людям попід ноги, бо тя одне з другим розтопчуть, як жабу! Скакайте хутко на бабку!” ’’Бабкою” називали у нас, в Бібрецькому повіті, піч, а радше запічок. Для нас, малих пуцьвірків, це було щось неначе цитаделя, або фортеця чи інший Альказар. Нам давали в руку по відповідній байді книша або короваю, висаджували Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top