Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38
БОГДАН ІГОР АНТОНИЧ ВІТРАЖІ Й ПЕЙЗАЖІ І. ОСІНЬ Дозрівають довгі дні, як ярі яблука, ^ лине листя з лип, плине воза скрип, коло лісу колом ллється вигук зяблика. Палиться під захід сонця неба палуба, от отара в отаві, сизі мряки сиваві, в яслах яру ясний ястер ятрить яструба. П’яне ліяно на піяніні трав вітер заграв. Спіють дні все менші, нерівні, піють по півночі півні ості, осокори рій ос і ось вже осінь осінь інь Р и с у н о к С л ав и Ґ е р у л я к ІГОР КАЛИНЕЦЬ САД Осінній сад, як у дитинстві, такий високий і прозорий. Вночі колишуться між листям ренетами осінні зорі. І разом з листям-сухозліттям вони впадуть у жовті трави, коли у небі раптом віти засперечаються з вітрами. І кришталево б’ються зорі, і прищуть в ніч від них осколки. Осінній сад такий прозорий, такий високий... НОЧІ Проносиш ти осінніми ночами очей своїх непереможну сталь повз кольори незнаної печалі, повз розум, серце і твої уста. І я лечу у мох твоєї тиші і хочу крикнути, аж падаю від слів хоч раз солодко озовися мовчання скрипкою услід! Хоч раз мені розкриль руками, промінням ласки обнадій! Та ти пройдеш, щоб знову кануть у темряві осінній, як воді. І чорні квіти виростають з вікон у місто, в небо, у мої світи. І я згоряю смолоскипом, який ніщо не освітив. Зі збірки "Вогонь Купала ВОЛОДИМИР СВІДЗІНСЬКИЙ М. Степнякові Із-за жовтого клену Жарка зоря в павутинні. Гашу над столом моїм Полум’я зблідлий листок, А з ним І розцвіти милої казки. Цілу ніч порцеляновий човник плив Проти збитої ряски. Недовго осени згорблений день Буде кульгати в полі пустому Тільки смутно, що раз, то смутніш, Вертати над вечір додому. Із-за сірих покрівель Руки диму в липкім павутинні. Порцеляновий човнику мій, Чи поплинемо нині? 18/VII 1929 1932 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top