Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38
"СТАРІСТЬ — НЕ РАДІСТЬ”? (Для тих, що перейшли п’ятдесятку...) У нашій народній словесності, а зокрема ут.зв. на родній мудрості є багато жорстокої правди. Це зовсім природне, бо нарід приймає життя таким, як воно є, не прикрашуючи нічим фактів, яких змінити не можна. Ми часто покликуємося на цю народню словесність, і одні беруть її собі поважно до серця, а другі трохи з посмішкою. Бо хто сьогодні буде з пере конанням говорити про те що "судженої і конем не об’їдеш”, або що "чим багаті — тим раді”? або що "жінка не черевик, з ноги не скинеш”. Хоча є такі приказки, які б придалося, може, частіше уживати в нашому громадсько-політичному житті, як напр. "мудрий дурному все уступить”, чи "не копай другому ями, бо сам в неї впадеш”... Але ми не збираємося писати наукової розвідки на тему правильности народніх прислів’їв. У нас сьогодні на думці одна із частенько повторюваних мудростей, що ’’старість — не радість”. На жаль саме її дехто з нас надто бере собі до серця і тим впадає у ще більшу депресію старіння. Безперечно, того процесу ніхто не може спинити, і цей сумний факт може оптимістів навіть потішати. Якось легше стає, коли подумати, що і тих, молодших скорше чи пізніше це чекає. Але ніяк нічого не зміниться, коли ті, які почувають себе старими, бу дуть плакати над собою, дорікати світові за те або інше і будуть у постійній війні з природним процесом. Це власне ті, що прийняли для себе ствердження "старість — не радість”. А ми запитаємо: чому мусить так бути? Нам здається, що у кожному віці можна знайти радість життя — навіть коли ця радість буде скромшніша, інакша, спокійніша. Чижсоняшний день, краса природи, гарна музика, книжка, картина чи теплий усміх любої людини не приносить радости? А поміч іншим, щира розмова, віра в Божу справедливість? Ми могли б вираховувати так десятки малих само зрозумілих фактів життя, які можуть наповнити радістю, дати вдоволення і тим перекреслити жорстокість нашої народньої мудрости. Ми можемо також зі щирим переконанням твердити, що людина, яка не думає про ту "страшну старість" знаходить завжди причину до вдоволення, радости і саме тому є молодшою духом. Погляньте ли ше, шановні читачі, довкруги себе та на своїх близьких друзів і побачите як на їхніх обличчях відбивається їхня настанова до життя. А тоді рішайте для себе, чи це добре Вам сідати в кутку і бути ображеним на світ за те, чого ніколи ніхто ще не зумів і не зможе змінити. О-КА НАШЕ ЖИТТЯ, ЖОВТЕНЬ 1980 17 іудеї. Вони зникали у містах, у портах, у неуявно широкому світі, а вона у своїй незалежній країні не мо же визволитись від осликів, кіз і грузької колеї. Була й придприємчива жінка, напевно мішанка, провідниця групи, що накинула нам свою владу у Лісбоні, відразу після приземлення літака. Володіла, окрім своєї португальської, еспанською, фрацузькою, англійською, арабською мовами. Коли у Марокко вбралася у кафтан, то її не відрізнити було від місцевих. Вона приголомшувала нас сповіщеннями про кабарет, про крамниці, водила за собою і пильнувала біля кас наших вплат. Возила нас, за висловом Яблонської, ’’мов мішки з половою”. Я збунтувалася відразу, ще у Лісбоні, коли вона оголосила гуртовий похід до ресторану. Не підемо. — Чому? — Бо хочемо поїхати фуніку- льором на горішню дільницю. — Фунікульором? Але ж він курсує раз на кілька годин і назад ним не дістатися. — Можливо, але ним їздив герой твору Томаса Манна, щоб романсувати одночасно з мамою і донечкою. Хочемо вгадати, де був той дім і та затишна альтанка. У відповідь — несхвальна посмішка. Виявилося, що фунікульор ходить справно, оплата за проїзд смішно низька. Допоміг порозумітися з вагоновожатим студент, виявилося, що словак, який тут вивчає медицину. Він прилюдно сповістив, що ми не американці, а українці, це там де Київ. А, Київ! — загальна симпатія. Вийшовши з вагону, ми ще стискали долоні його товаришів, які чергою під ходили сказати щось привітне. Вона остерігала: не їздіть метро, не ходіть вечорами, — ми це розшифрували, як "тримайтеся ме не”. Метро виявилося не ньюйоркським згущенням неоезпек, а швидким і чистим (у мадріді метро орудне, але також дешеве і зручне). Мені відразу чемний лісбонець відступив місце, а згодом ще хтось, добачивши лисину мого чоловіка, також встав. Чоловік запевняв, що провідниця походить з Ірану, що вона з тих, які у Теграні вимахують кулаками і рушницями та, всупереч приписам Ісляму, до магаються і собі права на розвід, — на рівність з чоловіками. У Теграні ображені чоловіки виходили їм назустріч, погрожували ножами і викрикували: "поганих жінок на шибеницю!” Я певна, що до їхніх погроз долучився б і наш симпатичний земляк, що його довелося ще раз зустрінути. Було це, вже від’їжджаючи з Марокко, у Центі, де довелося кілька годин чекати на корабель. Між очікуючими були й вони. Грубший мав при колений жетон "Караван”, щоб часом не загубитися. Я непомітно ("цікавська”, сказала б тітка) підсунулася до них і знову почула розповідь про його кривди: не досить, що в ха ті не відізвешся, але й на праці верховодить жінка. Молоде, ледве щось там скінчило, вимальоване, цигарки смалить... По думаєш, керівничка, т а я б таку керівничку... Він ображено зідхнув і сповістив, що навіть у Біблії написано, щоб не командувала. І тоді промовив його мовчазний товариш. — Бо й так, там написано, щоб боялася мужа. — Оце правильно написано — зрадів грубезний — нехай боїться! Я стримана, але служальча згідливість того худішого підірвала мною. — Ще чого захотіли, — сказала голосно і, під нісши голову, віддалилася. А так хотілося озирнутися і побачити, як вони закам’яніли з порозкриваними ротами.
Page load link
Go to Top