Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
КРІЗЬ ПОРИВИ життя ГАННА СОВАЧЕВА СПОГАДИ — ВІЙНА І ВИЗВОЛЬНІ ЗМАГАННЯ Продовження У Красниках були великі бараки, в яких містився в часі миру цілий полк кінноти. Отже приміщення було дуже добре. Бої йшли по річці Липі (здається, т. зв. Гнилій) дуже близько від шпиталю. Щовечора одержували ми телефонограму з фронту з наказом прийняти 1.000 або й 1.500 ранених. Привозили їх возами просто з поля бою, коли починало вже сутеніти. Звичайно вози під’їжджали до одного бараку, де були нари на тисячу душ, і хтось вигукував: — Хто хоче чаю — злазь! Все, що могло ходити, себто легко ранені, злазили з возів. А ті, що не могли свобідно рухатися, під’їздили до великого будинку, де їх зносили санітари. Ми мусіли ввечорі нагодувати їх, вранці дати сніданок, при потребі перебандажувати, а о 6-ій годині ранку відправити їх дальше санітарним поїздом, щоб на вечір мати знову вільні місця. Праця була дуже важка, але ніхто не нарікав на неї. Санітари просто падали з ніг і засипляли при кожній нагоді. Пам’ятаю випадок, що під час роздачі обідів вони засипляли між видаванням однієї страви й другої. Тоді я зрозуміла, що це значить ’’спати на ходу”, себто йдучи. Не було ж відпочинку ні вдень ні вночі. У Красниках стояв теж якийсь пункт Земського Союзу. У них не було праці й вони, бачучи, як ми переривались, самі прийшли нам з допомогою при розвантажуванні ранених і роздачі їм вечері. Це один-одинокий людяний вчинок тієї організації у відношенні до військового шпиталю, що я пам’ятаю. У мене була палата ’’жаху і смерти”. Не знаю, може і в других сестер не було краще, не до того ■ було мені, щоб розвідуватись. Раненими в живіт, у стовп хребетний і в голову я особливо опікувалась. Одному, що був спралізований в наслідок рани у хребетному стовпі, приходилось постійно міняти простирала. Хто був коло таких хворих, знає, що це значить. Не було часу зосереджувати на них свою увагу, але все ж запам’ятались мені деякі випадки. Як у сні, бачу чорні очі Литвиненка, раненого в живіт, і чую голос молодого Коваленка, що просить мене: — Зроби мені вареничків з сиром, сестричко, ой, зроби! Здавши його згодом на санітарний поїзд Червоного Хреста, я чула від лікарки того поїзду обурення, що ми "розвезли" хворого до того, що він і в неї вимагав "вареничка" або "налисничка"... — У нас у шпиталі був принцип не відмовляти тяжко хворому нічого, а Коваленко був з таких! От лежить молодий хлопчисько, уста в нього відчинені, а в них повно пухлини і крови. Нічого ковтнути не може, в очах вираз відчаю. Пояснити теж нічого не може. Промиваю уста, з яких виходить кров і якісь клапті. По кількох днях починає ковтати молоко, а згодом по кількох днях розказує нам, що ішов в атаку і кричав "ура”. Раптом почув в устах біль і кров, проковтнув щось, але що це було, сам не знав. А в устах усе спухло і боліло. По огляді хірург заявив, що, очевидно, куля попала у відкриті уста, але була вже "на ізлеті”, себто не мала сили, і хворому вдалося проковтнути її. А тут лежить ранений у голову. Цілий день він стоїть на ліжку рачки і кричить: "Сестро — їсти, сестро — їсти!” — Його чекає трепанація черепа. Хірург наш добрий, але не Бог, і ця операція майже завжди кінчається смертю. Спостерігаючи ранених у голову, приходжу до висновку, що більшість їх має якусь idee fixe. Звичайно, це — їжа, принаймні в певному періоді свого ранення. Підходжу до ліжка раненого в живіт. Він щось хоче мені шепотом сказати і я нахиляюсь до нього: "Я вмираю за царя і отечество” — ледве вистогнав, а ви, сестро, теж за царя і отечество"? — За хвилину був мертвий. Ось лежить ранений у груди: "Я не вмру, сестро, у мене зашита молитва Івана Кронштадського, а це певна охорона Божа". — На другий день його не було в живих, але я подякувала в душі його вірі в силу тієї молитви. Чую плач дорослої людини. Що сталося? Біжу туди, де Литвиненко заливається сльозами: "Ой, ой, що це буде? Прилетить німець, кине бомбу, а я без штанів тікатиму від нього. Ой, ганьба, ой сором! То ваші санітари такі добрі, так мене роздягли..." — Чекай, — кажу йому, взявши за руки. — Що з тобою? Кажи на розум, що сталося? — Нічого я путнього не довідалась. Одне було ясно, що бідолаха згубив усяке панування над своїми нервами і плакав гірко при думці, що буде примушений втікати від німців у невідповідному вигляді. За такою скаженою працею простояли ми більше двох місяців у Красниках аж до хвилини, коли появились німецькі стежі. Хтось прийшов з міста й розказав, що місто евакуують. Негайно відправили ми всіх хворих а ми навантажилися в ешельон і стояли ще цілу добу на віддалі 5 км від станції. Бачили, як приходили паротяги й забирали деякі ешельони, а ми все стояли. Довкола нас горіли села й чути було вибухи. Декому вже ввижалися німецькі Продовження на cm. 18 16 НАШЕ ЖИТТЯ, БЕРЕЗЕНЬ 1980 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top