Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
Приміщення для шпиталю було розкинено в різних домах. Персонал сходився лиш на обіди та вечері і то не всі, бо бараки були на різній віддалі. Моя заля була в другому кінці міста і наповнена хворими на бешиху (рожу). Температура трималася в пацієнтів дуже високою, але працювалося приємно. Ординатором у мене був Краузе, а хворі в більшості лотиші. Від них трудно було чогось добитися крім ’’кала, пулю, мулю”! Бідний Краузе, вже й сідав рачки і показував наглядно, що він хоче знати, — ніщо не помагало. Час від часу приїздив Василь. Мій старший санітар, Наумов, москвин із рудою бородою,заявляв мені: — Головний лікар був. Горланив за бруд! — Який бруд, де? — Питаю було я. — То вас не було, сестричко, він і розійшовся — додав він, посміхаючись. Цей Наумов знав, чим мене купити. У Красниках, наприклад, зловив і приніс мені живу ласочку, що жила в мене довго у скляній скриньці з акваріуму. В Тверській губернії він вполював щось з дванадцять тхорів ”у подарунок сестричці” . Привезли нам одного лотиша в такому стані, що всі чекали смерти. Мав дуже поважний чиряк у горлі, задихався. Вставили йому плятинову рурочку і сказали нам, сестрам, не спускати його з очей. Як тільки він закашляється, треба було виймати рурочку, прочищувати і вставляти знову. Багато мороки було, поки виходили ми його і написали його жінці, щоб приїхала забрати його. Треба було тільки, щоб він перейшов комісію при воєнному шпиталі у Москві. Повезли в Москву радісного і передали воєнному шпиталеві. А там поклали його до загально хворих. Ніхто не слідкував за його кашлем і він, бідолаха, задушився, вирвавши всю рурку з горла. Як забути такий випадок? Пройшло вже 35 літ від того часу, а я все ще з жалем лаю сестер, що не додивилися за ним. Доволі добре згадую цей час в Орші і Тверській губернії. Були, щоправда, деякі трагікомічні випадки, що затроювали нам побут. За своєю працею я не мала часу слідкувати за життям і сплітками шпиталь ного персоналу. А вони там процвітали! Одного разу я поїхала у відпустку до сестри чоловіка на Полтавщину. А тоді саме шпитальний персонал одного недільного пополудня поїхав у ліс на річку. Сестри і жінки лікарів відокремилися від товариства, щоб викупатись. Але довго не пробули, бо бентежило їх те, що якийсь старшина з протилежного берега обсервує їх у бінокль. Чоловіки пішли шукати того нахабу, але не знайшли нікого. Випадок забувся. Трохи згодом до Василя з’явився молодий старшина, який начебто бачив цей випадок у лісі, і прохав лікаря дати йому прізвища купальниць. Василь різко йому відмовив, а коли старшина зухвало йому відповів, Василь наказав йому, як ранґою старший, відійти й не турбувати його. Старшина подав рапорт про те, що він саме проходжувався в лісі й почув жіночий крик, а коли прибіг на рятунок, ствердив, що головний лікар насилував жінок, які кричали. Про це довідалась я щойно по повороті. Але ще в Туровці дістала я дику телеграму, що Василь вподобав собі одну сестру, з якою їздить щодня верхи це була, між іншим, моя небога). Коли я повернулася з відпустки, смішно мені було з оточення, яке з острахом придивлялося до нас. Ніхто не уявляв собі мого безмежного довір’я до кожного слова мого чоловіка. Мені здається, що коли б побачила його зраду на власні очі, а він заперечив би її, то моє довір’я не похитнулося б. Та видно було, що хтось хотів каламутити. Коли б мені не був дорогий родинний спокій та я не вірила б у нього, то могла б справді розвести родинну драму міщанського типу. Воно, зрештою, сталось у нас таке з нашим священиком. Це був літній чоловік років 65, а жінка його теж десь біля шістдесятки. Одержала вона так, як і я, анонімну телеграму з повідомленням, що "батюшка має коханку”, і приїхала з сином рятувати своє родинне вогнище. Всі ті доноси, телеграми й плітки спричинили нам багато неприємностей. Коли б не праця й не власне коло інтересів, то може й підкопало б це мій спокій. А так старалась я не звертати на те уваги аж поки події в моїй родині не звернули її в інший бік. Закінчення: ПИСАНКА — Є В Ш А Н З ІЛ ЛЯ це теж в’яжеться з завданням зберегти ті традиції, які заникають чи то природною смертю через забуття, чи зумисне нищені як об’яв національної відміности. Старовинні звичаї це для нас євшан зілля, яке в дивний, чарівний спосіб наближає нас до рідної країни. У маленькій писанці, яку зі знанням і любов’ю писали колись наші предки — ховається лік на тугу й бажання зблизитися до далекої, найближчої серцю, країни. На ній змальовано не тільки замилування до краси, але виписані думки й бажання, висловлений світогляд, життєва філософія і віра наших предків. У- Л. ПОДЯКА Щиро дякую Управі 86-го Відділу СУА та поодиноким членам Відділів Округи Нью Джерзі, Нью Йорк і Філя дельфії, за теплі вислови співчуття з приводу смерти мого незабутнього мужа бл. п. Теодора Цара. В глибокій вдячності пересилаю 30.00 дол. як даток на Пресовий Фонд журналу ’’Наше Життя”. Ольга Цар, Ірвінґтон, Н. Дж. НАШЕ ЖИТТЯ, КВІТЕНЬ 1980 19
Page load link
Go to Top