Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
ПРО ЩО НАВІТЬ ГОВОРИТИ НЕ МОЖНА. О-КА Показувала мені наша редакторка листи з висловами обурення з приводу моєї статтейки п.н. ’’Мої діти — твої діти” Мовляв, як можна писати, що бувають недібрані українські подружжя, що побираються молоді люди під натиском, щоби лише створити українську родину — це ж помилка, майже ’’зрада” української справи! Передумуючи ті листи і жаліючи редакторку, що за все мусить відповідати і всі листи приймати, я дійшла вже не вперше до висновку, що наша преса і наша спільнота є неперевершені у своїй гіпокризії. Чому, на милість Бога, можна прилюдно писати і говорити лише про ту частину проблем нашої громади, яка нам подобається? Чому стільки питань, подій, фактів, які є для когось неприємні чи не вигідні залишаються лише перешіптувані з уст до уст, а ніколи не ставиться їх відверто, як питання до обговорення загалу? Чого чи кого ми боїмося? Правдоподібно, найбільше боїмося своїх власних слабостей. А здається кожна спільнота ніколи не може бути ідеальна і мусить мати і злих і добрих членів, мусить мати позитивні і неґативні прояви. Вона теж завжди відзеркалює своє довкілля, усі прояви життя, усі його промахи — інакше вона не могла бути повною. Тут нагадується мені цинічне твердження одного з друзів, покійного сьогодні вже, українського громадського діяча молодого поколін ня, що ’’мусять бути навіть т.зв. дівчата легких звичаїв”, які говорять нашою мовою!” Але де ж можна таке публічно говорити, а вже писати у пресі ніяк не годиться! Уявляю собі вже сьогодні листи обурення читачів ’’Нашого Життя” до бідної редак торки, що порушуємо таку справу, такими словами. А робимо це лише для переяскравлення проблеми, яку хочемо порушити і яка куди поважніша, як попередня. Але скільки таких ’’табу” нашого суспільного життя є у нас! Проблеми, які сьогодні стоять постійно на сторінках американської і світової преси, питання, що їх обговорюється широко і відверто на терені церков, організацій, шкіл — в українській громаді у вільному світі немов би зовсім не існували... Ці питання це, напр., розводи, вільне життя (як колись у нас говорилося: ”на віру”) не шлюбні діти, аборти, порнографія, гомосексуалізм, контроля народин. Даремне будемо шукати про них у нашій пресі, у програмах, семинарах наших жіночих, виховних чи релігійних організацій. Час від часу згадають про ’’неморальні впливи” священики з проповідниць, нав’яже до них якийсь промовець, як до хвороб сьогоднішнього світу, але завжди із застереженням, що "серед нас такого немає”, ми ж бо всі без вийнятку маємо хрустальні характери! А тим часом прислухаючись до розмов, до злобних натяків, чи голосних обурень — аж такі без застережно хрустальні ми не є. Розводи стали на порядку деннім, як ось тепер навіть серед національних світочів. Молоді люди з ’’найкращих родин” іґнорують церковне вінчання. Наркотики і пілюлі не є чужі серед нашої молоді, як і не менше знана серед них порнографічна преса. Однак про все те перешіптуються лише у вужчому колі знайомих, дарма, що кожна така ’’пікантна” історія, дуже скоро доходить до загального відома. Ніде правди діти, ми — жінки — ведемо в тому перед. Розповідати про проблеми ближніх (але ніколи про свої!), переповідати зачуте, а не потверджене фактами так легко: В телефоні, при каві, на ’’канапі” в гостині можна так вільно і легко посуджувати спільних знайомих (з подаванням прізвищ) у співучасті в різних теперішніх СОЦІАЛЬНИХ проявах життя, які мовляв ”в українській спільноті не існують!”. Але порушити їх як питання, над яким треба задумуватися і шукати для нього розв’язки чи способу зарадити — прилюдно в пресі чи дискусії — це вже скандал. Отже мовчимо далі. А тим часом наші молоді дівчата і жінки читають чужомовні популярні і поважні журнали, де пишеться постійно на всі у нас "недозволені” теми, наша дітвора дістає знамениту науку про ці справи у публічних школах і у теле візії, і всі вони щораз дальше відходять від української преси, від життя української громади і від нас усіх, що стараємося вдержати доконче гладку поверхню ідеальної спільноти, в якій немає соціяльно-моральних проблем і немає потреби їх порушувати, про них дискутувати та шукати їх розв’язки. Чомусь нагадується мені відома китайська ста- туйка трьох мавп, з яких одна заткала рота, друга очі, а третя вуха. Так і ми: не бачимо, не чуємо, не говоримо... П.С. За зміст цієї статтейки редакція не відповідає! Усі слова обурення прошу звертати на адресу авторки. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top