Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
РИМ, ЧУЖІ МІСТА І НАШІ ЛЮДИ (спогади з подорож і) Продовження ЗОЯ КОГУТ Поетка — Зоя Когут Writer - Zoya Kohut ГІюрд. Уявіть собі — таке туристичне місто, і на двірці о 10-ій годині вечора ні душі! Хоч бери та й плач! Ні поліції, ні залізничних, ні будь яких провідників, абсолютно нікого! Навіть таксівок нема. Та це типове для французів, їх арроґантність і їх байдужість до туристів кричать до неба! (Хоч і живуть вони до певної міри якраз з туристів). З допомогою несподіваних сестер, що з’явились мабуть випадково, знайшла притулок в дивному готелі недалеко станції, де треба було на міґах показувати, що я голодна й хочу пити. Після всіх моїх звуко-підсилених жестикуляцій байдужа "мадам” в чоловічій сорочці й повному бойовому розмальо- ванні обличчя, поставила переді мною відчинену пляшку терпкого вина, півметра підозріло-темної ковбаси і буханець хліба. Після дальших руколо- маючих прохань додала тарілку, склянку й ніж. Доки я з трудом жувала мою вечерю, на мене дивилось одинадцять пар очей, що належали неокресленим постатям різного віку й неозначених професій. Люрд зворушив мене не величавими церквами, не молитвами в кільканадцятьох мовах, не реклямами на кожному кроці і навіть не історією святої Бернадетти — а сотками вірних, що мовчазно на милицях, у візках, підтримувані руками, стоять перед Ґроттом, з очима повними надій та благань. Коло джерела (яке тече тисячами джерел, бізнесово розмножених) стоїть черга старших і зовсім молодих. Бородатих, волохатих, ще без бородих, в джинсах, в камізельках, в довгих обшар паних спідницях і набирають в пригорщі води, і при тулюють її до обличчя, до очей, до уст, і, непевно оглядаючись, христяться і п’ють цю воду, і ворушать устами, мабуть в молитві. А потім, у віддалі від людей, десь за кущами, дехто стає на коліна і, притулившись чолом до землі, ховається, щоб ніхто не насміхався з його віри. А потім йде далі, само- БУВАЛЬЩИНА ДРУЖБА ОЛЕНА ГОРДИНСЬКА Чим ближче були ми гір, тим тяжче було їхати — дорога засипана снігом так, що їдемо немов туне лем. Родичі мої жалують чому не взяли залубнів, але у нас на "долині" не було зовсім снігу, хоч це був день "Трьох Святих” в місяці лютім. Я слухала їхньої розмови, але мої гадки були де інде. Нині їдемо на весілля — я перший раз буду на весіллі, а моя суконка — як метелик — кремова прибрана ґазою і яблуневим цвітом. Але стільки я мала біди через неї. Мало бракувало, що взагалі були б не поїхали на весілля. Суконка для 14-літної дів чинки має бути коротша, але я попросила кравчиню (у великій таємниці ще щось обіцяла їй), щоби зро била мені довгу, так по кістки. Не хотіла я зрадити кравчині, що довга суконка прибільшує літа — а я так хотіла мати тоді бодай 18. Кравчиня послухала мене, але коли я привезла суконку додому і вбрала її, моя мамця руки заломила і сказала: "Не їдемо, виглядаєш на 20 років, а ти скінчила 14”. За пізно було давати назад до кравчині, ані дома скорочувати її — поїхали. Вже добре зачало вечоріти, як ми в’їхали в село Брязу коло Сколього. Село як вимерле — ніде ні живої душі, і якби не дим, який крізь стріхи виходив і стелився у воздусі, здавалося б, що взагалі ніхто не живе тут. Ми в’їхали на подвір’я, з хати почули ми голосні розмови, і о. парох вийшов нас повітати та запросив до сусідньої хати, щоби ми могли відпочи ти, перебратися. І знову моя суконка стала темою розмови — чому і чому — але я почувала себе в ній знаменито, хоч не могла побачити себе у великому дзеркалі, найважливіше — суконка була по кістки. На приходстві чекала на нас уже фамілія — загальне привітання, і мої очі застрягли на прекрас но прибраному столі, де серед чудових китиць квітів у фляконах стояли торти, усякі тіста та овочі. Накри вали до вечері. 14 НАШЕ ЖИТТЯ, ЛЮТИЙ 1977 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top