Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
РИМ, ЧУЖІ МІСТА І НАШ І Л Ю Д И ЗОЯ КОГУТ (спогади з подорожі) П р о д о в ж е н н я Прогулянка до Асізі й Перуджо мальовничими дорогами Італії, була дуже цікава. Особливо захопило мене містечко Асізі — це неначе великий музей, що вузькими вуличками й такими ж вузенькими стародавніми домами тулиться до гори, де розложився францисканський манастир і величава церква в середині якої стоїть скромна каплиця, побудована руками святого Франциска. Італійський уряд мав блискучу думку залишити Асізі таким, як воно було, там не вільно нічого зміняти й добудовувати. Авта не можуть розминутись на стрімких вулицях, а в деякі навіть не можуть в’їхати. Італійське сонце обливає золотом жовті доми, свідки минулих століть, продавці на вулицях вихвалюють свій крам, розпечене каміння доріг пече в ноги, звуки церковних дзвонів тремтять у повітрі — і вам здається, що ви попали в інший, нерозгаданий світ. Перуджо не має того чару. Це просто гарне місто перемішаних стилів і фасонів, що красується на зелених горах. ★ ★ ★ 3-го липня в залі під церквою св. Софії, на бажання Блаженнішого, відбувся мій перший в Европі виступ. Ох! Ну й тремтіла ж я! Та все пройшло щасливо — отець др. Гриньох представив мене слухачам чудовою передмовою, після мого виступу Блаженніший вийшов на сцену і закінчив цей вечір теплими словами подяки, заохочуючи до дальшої праці і потиском руки. Вірте мені — я чулася дуже щасливою. 10-го липня, на превеликий для мене жаль, скінчився літній семестр філософічно-гуманіс тичного факультету в укр. католицькому універси теті. Всі викладачі, які стали моїми особистими друзями, отець др. Гриньох, отець др. Л. Гузар, професор В. Лев, проф. М. Антонович, проф. Б. Лончина, проф. М. Марунчак, о. др. Ю. Федорів — всі вони разом і кожний зокрема якраз почали вчити мене наново думати й розвіювати, назбирану розумову сплячку — і семестр скінчився. Який жаль! Я ще мала рідкісну нагоду бути свідком захисту першої докторської праці на УКУ в Римі 25-літнім отцем Рафаїлом з чину Студитів, який, після зачитання своєї тези на богословську тему, впевнено й чітко відповідав на питання п’ятьох екзамінаторів включно з Блаженнішим. Після короткої наради професорів, отець Рафаїл дістав оцінку ’’маґна кум ляуде" — під загальні оплески всіх присутніх, яких було багато! ★ ★ * Вже на початку липня до Риму почали з’їжджатися наші прочани. Першими були мої Я — НАЙМЕНША П р о д о в ж е н н я Татко любить, щоб мама красно вбиралася і намовляє її поїхати до Стрия, або навіть до Львова, замовити собі сукню на баль, а тоді я мушу один або два дні плакати за мамою. З маминої жовтої сукні, прибраної фіялками, зробили ковдру, а в шафі є така лільова зі срібними колосками. І найновіша, з чорного аксаміту, вона зачина ється низько, а там має червоні маки, прикриті чорною ґазою. Коли мама приходить до мого ліжечка в такій гарній сукні — а коло мене сидить стара Янова, бо я ще не сплю — то я дивлюся на маму, таку чудесну, і забуваю плакати. А раненько, як мене збудить шелест в хаті, я зобачу маму, рожеву від морозу, вона сміється до мене і кидає мені на ковдерку букетики на дротах, карнети, малесенькі олівчики. І чи варто було плакати? Часом, хоч не дуже часто, мама грає на фортепіяні в сальоні, а тоді й нам вільно прийти до того покою. Там є канапка і фотелі з адамашковими квітками, подовгастий стіл, виложений іншим деревом, з бронзовим шкіряним альбомом, метелики на рожевій умбрі, пташки на столику, що помалювала тета Стефця з Монахіюм, темний образ, який називається "Грецьке пекло” від того діда, маминого вуйка, що був генералом у Відні, а також мамині пальми. Татко, коли є вдома, також приходить, бо він дуже любить, як мама грає. Мама грає навіть щось для мене: багато коломийок вкупі, вони котяться, як коралики по підлозі, але вони не веселі, тільки солодкі і сумні. Потому татко з мамою співають разом "Ластівко моя прекрасна” МАРІЯ СТРУТИНСЬКА або "В гаю зеленім враз зі мнов”, а ми сидимо і слухаємо, ніби хтось узяв і позаворожував нас. Так гарно мама і татко співають. У вечір мама кладе мене спати, хоч я вже маю п’ять літ і не повинна бути така розпещена, каже татко. У спальні світиться слабенько лямпа під стелею, вона така, як великий, рожевий виноград. Навколо темні шафи і ліжка, а над ними темні святі образи, також від того діда. На однім, що помальований на дереві, стоїть Ісус Христос перед Пилатом, а Пилат показує людям, який Він бідний. Але не видно ані Пилата, ані людей. А на другім святий Йосиф показує свою викручену руку. То є правдиві образи, а ті, що в їдальні, хоч дуже великі і мають золоті рами, неправдиві, повідбивані. Але я вже мушу спати і мама не хоче говорити вже зі мною ані за образи, ані за ніщо інше, і каже мені молитися, бо я тим часом вже перебрана. Я клякаю на ліжку і хрещуся багато разів, аж мама каже, що то вже забагато. Я повторюю за мамою "Отче Наш” і "Богородице Діво”, а потому перепрошую, що я трохи була неґречна і прошу здоров’я для нас усіх і для бабці, десь там у Гарасимові, і взагалі для всіх людей. Бабці я не пам’ятаю, бо дуже давно в нас не була, а всі люди вже мене змучили, і я лягаю. Але то ще не кінець, тепер має прийти щось найліпше на світі: мама буде казати мені байку, а потому буде співати. Мамині байки не такі короткі, як таткові, їх треба ділити, — звідси-доси. Учора якісь пани завезли Івася до свого замку (бо він заблудив у лісі, як ніс татови в поле обід), а нині вони лишили його самого і не позволили НАШЕ ЖИТТЯ, ЛИСТОПАД 1976 15
Page load link
Go to Top