Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
Молода муза Сьогодні містимо три твори молодих студенток. Це учасники групи, яку ми назвали неофіційно ’’Моло дою Музою”. Звідкіля цей гурт взявся? 82-ий Відділ СУА влаштував вечір молодої творчости, на якому автори читали свої твори. Після цього вечора поста новили сходитися час від часу, преважно що два тижні у редактора "Нашого Життя” Приходить кілька, найбільше п’ять таких, які цікавляться писаним словом, самі пробують пера. Читають те, що напи сали, обговорюють. Іншим разом мають завдання прочитати якісь твори українських письменників чи поетів і тоді дискутуємо про прочитане. Гостювала на сходинах поетка Наталя Лівицька Холодна, яка роз казала, як вона почала писати, як тепер пише тощо. Іншим разом після прочитання книжки Богдана Нижанківського говорили про його книжку в його присутності, хвалили та критикували, а він давав від повіді. З черги усі дістали тему для опрацювання. Яка вона не скажемо. Але кожний розв'язав її по-своєму. Три з тих творів містимо сьогодні. Надіємося, що це не востаннє появляється ця сторінка "Молодої Музи". ТОПІРЕЦЬ ОЛЯ ШЕВЧУК ІМПРОМТЮ ЛЮДМИЛА КАНЮҐА Топірець лежав напоперек плаю, на якім тут і там гралися клаптики золотого сонця. М’яка, тепла земля пахла літом. Навкруги тихо-тихо, лише тут і там заскрипить старе дерево. А розмальовані квіти нахилилися над плаєм, наче тягнуть погляд до топірця. Ще здалека я помітила його, і так затримавшись, дивилася. Топірець вирізблений, і вимальований на різні барви, а червона краска нагадує ягоди. Чомусь не нахо дило на гадку підійти ближче. У такім лісовім спокої не треба поспіху. Раптом, щось шелеснуло в лісі по лівому боці. З’явився молодий чоловік — простий же собі, смаглявий, і з лейби ком на плечі і крисанею на голові. Тінь крисані падала йому на лице. Мовчазно він постояв дивлячись як на незапро- шену чи незрозумілу, тоді швидким рухом рухом підняв топірець, і крутнувшись на нозі, зник у ліси. Заскочена і назадоволена, що це все відбулося без слів (аджеж гірські люди є говіркі дуже), я майже на пальцях підійшла до місця, де був лежав топірець. Обережно глянула в ліси — та нічого не було видно. Надзвичайна ситуація смішною стала, і дивний чар лісу перервався. Ну що ж, махнула рукою і пішла далі. Стежка звелася вгору, де ліс зрідшав, і появилася поляна. Напившись гірського повітря і порадувавшись красою краєвиду, рішила вертатись. Ліс знов розкрив свої таємні чари, і зашуміли його струмочки і листки. Клапті світла протягнулися і змішалися із темними бордовими красками стежки. Виглядали наче насилені коралі. А там попереду наче і справді світло поробило червоні коралі. Та що це...? Ні, то не світло сонця, але таки розсипані ягоди на стежці. Можливо якась дівчина збирала, і їй розсипалися. Ну і справді, щось всі гублять речі по стежках! Невже це не є те місце де топірець лежав? Але хіба по ягоди вже ніхто не буде вертатися. Так роздумавши справу, я рушила вперед. Вже дійшла он-он до ягід як почувся легкий, тихий дівочий голос, що лунав ніби десь здалека. А він кликав — 14 "Під час їдження не співай, доню, бо будеш мати дурного чоловіка" — все мені казала мама. А мені що з того, коли ця порада не придалася. Коби бодай дурного! Але, та де там, мені не то, що бракує в чоловіка клепки, але — взагалі бракує чоловіка. Питаєте: а де я його згуби ла? Агов, так добре на світі ще нема. Ні, ні, не шукайте його під столом, ані за фіранкою. Прозраджу вам таємницю — я його ніколи не мала. Що, ви смієтеся, чи то може у вас так із здивовання край-чик уст піднялися? Знаю — вам дивно, що така краса осяяна не знайшла собі пари. Якраз і в тому річ — для мене нема пари. В тім то й справа, що вартісних речей поменше. А — щодо шепоту про мій вік — заспо- кійтеся, трохи "підтоптана”. Тільки то дівчина років трохи назбирає, вже — стає панна! А мужчина — хоч і посивіє, буззубим стане — а все — кавалер! Всі його поважають, всі йому догожають! Та — стривайте, з мене "стару панну’’ не зробите! Я — кавалеріння! Пишна, життєрадісна кавале- ріння! О, це хто до мене підходить? Ага — це вона! Не під сміхайся. А тобі яке діло, що я сиджу і зовсім не танцюю. Мені попросту не хочеться, та ще й вбрала нові черевики та й ноги болять. І вже... Кажеш, що сьогодні гарно виглядаю, ”на зміну" — додай. Ну, ти ж але щебечеш! Мені вже аж знудилося слухати тебе. О ні, ти помиляєшся! Я люблю сама сидіти. То цікаво. Ні з ким не сперечаюся. Живу сама, їм сама — ось навіть і мій канарок минулого тижня забагнув самоти і, мара, чогось не вертається. О, слава Богу, нарешті пішла. Що мені з твоєї палати, твого короля та короленят. Шкода, що нема у мене знімка моєї буди та мого бувшого канарка. Була б показала. Я й забула, що ти маєш алерґію до птах. Шкода, що тебе не запросила на каву минулого тижня, коли мій волоцюга ще був у хаті. Ох яка шкода... Грайте, музиченьки, грайте. Я собі тут під столом потанцюю... Знаєте, так безпечніше. Ніхто на нагнітки не стає. Ов, а це що таке? Сама собі на нагнітку стала. Видно, що вже давно не танцювала. Хтось іде... Хіба не до мене? Ой, до мене... Що ж бідна маю робити? Я не хочу танцю вати. Мене ноги болять в нових черевиках. Я направду люблю сидіти сама. Мені зовсім не нудно. Ой, а ви такі пристійні — вусика, волос кучерявий, високі, стрункі... Та моя краса краща. До мене рівнятися не можна... Прошу, не підходьте ближче. Я не... "Можна вас, панно попросити до танцю?” — "Дуже радо!”... Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top