Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
ДОКІНЧЕНА КАЗКА Ще п’ятого березня цього року від провадили ми на вічний спочинок хо рошу Людину. Не стало між нами щирого приятеля, при чому приятеля для старших;молодих і для дітей. Така вже була вдача в Покійної др. Євгенії Єржківської, що вона вміла зап риязнитися з людьми не лише рівними собі віком, а й на 20-30 років молод шими, а то й зовсім молодими. Дуже вона любила цей світ, життя, людей... Мала вона чутливу, шляхетну душу, невичерпну енергію, велике чуле серце. Сама живучи скромно, завжди пам’ятала про інших, що їм було гірше, і перша йшла з допомогою — пожертвою. На своїй довгій путі не минала вона нікого, не давши поради- помочі, а її порада була вагома, бо ма ла вона світлий розум, свіжі думки, завжди нові ідеї. Щирість, правдивість, одвертість, - властиві їй риси-риси високоінтелі- ґентної людини. За прожиті 78 років св. п. Євгенія Єржківська була свідком багатьох ве ликих подій нашої історії. Та не лише свідком, а учасником тих подій, бо во на ніколи не стояла осторонь нашого громадського життя. Пережила вона дві світові війни, два Українські Відродження, і поєд нувала вона нас, молодших, із тим пер шим Відродженням 20-их років. ’’Разом із своїм чоловіком, уже теж п о к ій н и м , п р о ф . М и к о л о ю Єржківським, були вони живим втіленням тих, що боролися за нашу державність під час І Світової війни" - сказав др. Я. Гурський у своєму прощальному слові. 1916 р др. Євгенія Єржківська закінчила Київську Подільську гімназію і вступила до Київського Ко мерційного Інституту. З вибухом революції навчання у вищих школах припинилось. Зате в той час на селах стихійно поставали середні учбові заклади, і Покійна включилася в цю роботу. Виїжджає вчителювати в Баришівську, а потім Березанську гімназію. Та рвалася вона до чогось вищого, хотілося більше мати, щоб більше дати. Отже, у 1927 р. Вона кінчає медінститут, а після закінчення працює в акушерсько-гінекологічному відділі Першої робітничої лікарні м. Києва. Від 1933 до 1936 р. працювала в Третій Поліклініці Українського Чер воного Хреста на посаді лікаря- гінеколога. Одноразово з роботою в шпиталях викладала фармакологію в Медінституті та в фельдшерській школі, а також викладала анатомію в Київському Художньому Інституті. За німецької окупації також невтомно працювала, як в Україні, так і в таборах ДП в Німеччині завідувала відділом суспільної опіки при Богданівській управі м. Києва. У 1943р. виїхала до Берестя-Литовського, де завідувала медичним відділом- міської управи та працювала в місцевому шпиталі. З переїздом до Німеччини працювала при місцевій лікарні містечка Сахсен як лікар для чужниців. Після закінчення війни працювала лікарем в ДП таборах у м. Вецлярі, в робітничому таборі в Ґіссені та в переселенчому таборі в Буцбаху. У 1950 р. переїхала до США, тут активно включилась у громадську роботу. Спочатку родина Єржківських поселилася в Ютиці, а після шістьох років переїхали вони до Сиракюз, та ніколи душею вона не могла відійти від ютицької громади. Ще в Ютиці др. Єржківська най більше виявиласебе в Союзі Українок, а з переїздом її у Сиракюзи робота 68-го відділу СУА помітно пожвавилася. Покійна кілька разів була головою відділу, завдяки їй відділ поповнився новими членками, вона зуміла зацікавити журналом "Наше Життя” і несоюзянок, вона була душею відділу до останніх днів життя.Була Покійна активною не лише в ютицькому й сиракюзькому відділах, але належала й до управи централі СУА, там вона була культосвітнім референтом, і не один реферат написала вона для відділів, не одну імпрезу зорганізувала, не одну ідею підказала. Працювала п. Євгенія також з м о л о д д ю СУМ А, д о п о м о га л а одумівцям. Молодь її любила ї цінила. Кілька років працювала вона й у Школі Українознавства ім. Лесі Укра їнки, брала участь у місцевих українських радіопередачах, брала участь у громадських імпрезах, дуже любила театр і не раз виконувала головні ролі у виставах наших аматорських гуртків (теж у Ютиці), які процвітали в усіх наших громадах у 50- 60 роках. Від самих початків існування УЛТПА — відділу на середній Нью- Йорк була вона членом його, живо цікавилася працею цієї лікарської ор ганізації, завжди була присутня на всіх з’їздах, конф еренціях, а навіть належала до управи відділу. Від лікарського товариства про щали П окійну п.др.М .Логаза в Сиракюзах та др. В. Когутяк у Ютиці, де п. Євгенія і похоронена на ка толицькому цвинтарі поруч свого чоловіка. Від Окружної Ради СУА прощала Покійну Ірина Руснак, Теодозія Савицька — від централі СУА, а від 68 відділу в Сиракюзах — Н. Сеник. Пані Томич прощала п. Євгенію від ютицького УККА, як рівнож від своєї родини. Від СУМА сиракюзців виступив на тризні в Ютиці інженер Орест Г рицик. Та найзворушливішим був останній виступ — слово 15-літнього Бориса Ґудзяка. Батьки Бориса просили Покійну доглядати їхніх двох малят, коли самі батьки виходили чи навіть виїжджали кудись на кілька днів з до му. Діти з п. Євгенією почували себе певно, безпечно, їм було з нею дуже цікаво, бо вона їм багато оповідала і завжди то було щось цікаве, або читала казки... Ці казки залишились у пам’яті Бориса й дотепер, ось про ті казки й згадав Борис із таким чуттям, теплом, жалем. Казка мусила бути докінчена, хоч як уже бувало пізно. Життя п. Євгенії було теж як довга цікава казка: багате на пригоди (в наші бурхливі дні), на зустрічі з цікавими людьми. Гарно вона жила й гарно померла. Свідомо вислухала останню молитву та запричастилася. Гарно бу ла й похоронена. Осиротила вона свого єдиного сина Олега з дружиною Бетси, трьох унучок — Надійку, Олю, Таню — та кузина п. Миколу Мухновського — вс іх їх вона любила своєю щирою ніж ною любов’ю. Нехай же ця несвоя, але гостинна, земля буде їй легкою. Н. Сеник 28 НАШЕ ЖИТТЯ, ВЕРЕСЕНЬ, 1976 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top