Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
& World Report з 21. X. 74 p. подає, що на кожних 5- ох американців — 2-ох знаходить розвагу, а часто і дохід у різних ручних умілостях, які колись були життєвою конечністю, а тепер дають почуття вдоволення, а то й ощадности. Мистецькі ручні зайняття балянсують сучасне темпо і одно манітність змеханізованого життя. Це теж свого рода бунт проти пасивних зайнять, напр. оглядання телевізора. В статті говориться теж про колекціону вання виробів народнього мистецтва, які стають щораз то дорожчими, а установи, які займаються цими виробами, дістають федеральну допомогу. При чому тут ми? Хіба не бракує нам багатства матеріялу з народньої творчости, які дають можливість створити варстати і курси з різних ділянок українського народнього мистецтва. Це було б згідне з духом часу Америки і з нашими цілями збереження культурних вартостей в ділянці народ ньої творчости. Де ж майбутні ґенерації навчаться цього як не на курсах вишивання, гончарства, різьби, килимкарства, писання писанок, української кулінарної штуки? Солідно зорганізовані варстати- курси при Округах могли б дати у результаті "подарункові крамниці”, якими завідував би СУА, особливо там, де має свої домівки чи доми. Модний тепер напрямок "освіти для дорослих", особливо для тих жінок, які через родинні обов’язки перервали студії, а ідуть назад здобувати освіту чи вчитися чогось нового, сприяє курсам народнього мистецтва тощо. У нашому вужчому суспільстві зауважуємо нові подихи. Перший — це "вітер з України” що навіяв на молодь велике зацікавлення долею України, а тим самим її культурною спадщиною; другий — це, хоч ще слабе, усвідомлення нашими старшими провід никами, що годі жити минулим, і їх готовість передати керму молодшому поколінню з сучасними поглядами. Але ж між молодшими треба вишколювати провідників. Для цього при Округах треба б улаштовувати семінарі з запрошеними спеціялістами. Таким способом справа сильного проводу була б на майбутнє запевнена. Не менш важливе це суворе додержування статутової поста нови про ротацію у проводі. Чи то у відділі чи окрузі, кожна членка, яка має для цього кваліфікації і змогу, повинна прийняти відповідний пост на одну чи дві каденції і вважати це за почесть. Так воно ж бо в дійсності є — це честь бути в проводі. В такий спосіб потенційні провідниці будуть мати нагоду випробу вати свої здібності. Не менш важливим є те, що членка, яка займала вже якийсь пост чи вела діло водство має глибше зрозуміння відповідальности, і з нею легше співпрацювати. А навіть добрий провід без доброго членства далеко не зайде. Можна зауважити, що молодші членки нерадо приймають пости в Окружних Управах, а особливо пост голови. Мабуть, так діється не тому, що канди датка не хоче цієї відповідальности і почести, але її жахають різні проблеми, особливо зв’язані із співпрацею з українською громадою. Рівень СУА залежитиме від якости членок і проводу. Тому треба вишколювати провідниць, а теж розсудливо й уважно вибирати провід. Інша ділянка, яку хочу тут заторкнути, це наша участь у житті ширшого, тобто американського суспільства. Це питання особливо стосується май бутнього так СУА, як і української групи в Америці. Наша активна участь в американському зорганізо ваному житті зовсім не повинна нас лякати, мовляв, ми скоріше засимілюємося. Це якраз навпаки. Читаючи статтю "Канадська демографія і деякі висновки” д-ра М. Сосновського, а теж "Виховні напрямки і подвійне довкілля” Всеволода Ісаєва, можна зробити логічний висновок, що ми мусимо знайти засоби бути пристосованими до обох: україн ського ’’присуспільства” і американського суспільства. На основі статистичних даних д-р Сосновський виявляє наслідки асиміляційних про цесів серед українського населення Канади, де 50 відсотків українців не знають української мови. Автор пише: ”в нас є небезпечна тенденція примикати очі на небезпеку, ми воліємо реєструвати менші чи більші досягнення, але пильно уникаємо згадок про "неприємні моменти”. Тепер хочу передати висновки дослідника цієї ділянки, Ісаєва: ’’Настанова, яка більш відповідає 2-му або 3-му іміґраційному поколінню, це не збереження культурних вартостей, як навпаки, їх розвиток, їх пристосування до обставин І часу; не ізоляція від неукраїнських суспільних, товариських і інших зв’язків, як, навпаки, повне вростання в загальне суспільство. Такій наста нові більш відповідають вимоги, що українці повинні намагатися зайти якнайвище у загальному суспільстві, здобути собі впливи вихованням людей з високими кваліфікаціями, але водночас зберегти свою ідентичність. Це спонукає інших зважати на українців”. Коли говоримо про існування української групи у майбутньому — за 50 чи більше літ, то на підставі статистики мусимо здати собі справу з того, що не українське довкілля буде мати щораз більший і сильніший вплив, так що розвиток українських культурно-духових інституцій буде щораз більше залежати від ефективної участи молодших в економічних, фахових, професійних і політичних інституціях загально-американського суспільства, бо тоді вони матимуть матеріяльні і інтелектуальні засоби, з яких допомогою можна буде втримати наші організації чи установи. Одна річ, якої ми змінити не можемо, це факт, що нас в Америці так мало. Тому недоцільним є розпорошувати наші сили. Навпаки, треба їх скупчити в одній організації, а наш професійний ріст 4 НАШЕ ЖИТТЯ, БЕРЕЗЕНЬ 1975 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top