Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
СТЕЖКАМИ ГЕНЕРАЦІЙ МАРТА РІДНА Вакації добігають кінця. У цьому останньому тижні спустіли більше, ніж звичайно, міста, заповнились по вінця ресорти, українські оселі, приватні котеджі над морем, ріками, озерами. Люди відпочивають. Відпочиваю і я у ліску, любуючись усіма ’’благами” води, сонця і чистого повітря... А до мене за леготом вітру долітають з-над ріки слова: — Посилаєте свою дочку цо школи українознавства? — Посилаю, бо так хоче чоловік, але я думаю, що це їй непотрібне. З українознавства хліба їсти не буде . — Пане Ю. Зачуваю про даєте свою ділянку над водою? — — Продаю — — Напевно українцеві. Це ж українська оселя? — — О, я на те не дивлюся. Хто дасть більше, того буде земля. Я потребую грошей . — Ваша Таня на таборі Пласту! — — Ні. Це забагато буде коштувати. Зате за два тижні ми пішлемо її до американського спеціяльного табору. Там вона чогось навчиться, ну... і може зробить якісь добрі знайомства, вона ж уже доростає... — Ну, але ж там інше оточення... та й не думаю, що там дешевше. — Але ж це американський табір не жаль і більше заплатити.... — Ґратулюю. Чую, що ваша Ляриса заручена з українським хлопцем. — Кажуть гарний, мудрий, добре вчиться, працює в студентській громаді.. — — Що там, але нічого не має. — А що ж може мати студент? — — Моя Ляриса делікатна. Вона повинна знайти собі чоловіка на доброму становищі, хочби й старшого, нпр. лікаря, адвоката, ’’бізнесмена”, щоб мати запевнене вигідне життя, а не працювати роками”. — Трапиться такий українець, добре, а ні то хай шукає американця. Встаю з лежака і про ходжуюсь по лісній доріжці. Так то так.... Коли це чую за плечима: — Добрий день п. Марто! Але ж бо ви заховались так у зарості, що й відшукати вас важко. Може перешкодила? — — О, ні, навпаки. Я сама наслухалась таких різних розмов з недалекої пляжі, а все такі невеселі, дивні мені. Хотілось би послухати щось іншого, більш надійного, може саме з уст таких, як ви, молодих. — Я тільки хотіла передати вам привіт із Дітройту від п. І., бо оце приїхала до мами, щоб ще цих кілька днів вакацій провести серед своїх. Я цього року досить багато працювала, саме закінчила студії на університеті. — Ґратулюю — — Дякую — — Але коли ви з Дітройту, то не так легко я вас відпущу. Читала в нашій пресі, що тамошнє студенство досить активне. В квітні молодь організувала україн ський банк крови ім. Валентина Мороза у річницю його уродин, в травні відбулась там конференція СУСТА (Союз Українських Студентських Товариств Америки), а оце в серпні студентка Ада Мушинська разом з іншими українськими студентами з Клівленду відбула аж 16-денну голодівку у протесті проти знущань над В. Морозом. 16 днів, це ж велика пожертва! — І ще яка! Ада закінчила якраз перед вакаціями педаго гічні студії зі ступенем В. А. і записалась до університету, щоб робити мастер. І кинула це все та поїхала до Вашінґтону голоду вати. Та й не тільки вона. Чула, що студент Андрій Міхняк з Клівленду, який голодував аж 21 днів, покинув навіть працю. — Я зі здивуванням гляділа на мою співрозмовницю, а вона про довжувала: — Ми є інші, ніж наші батьки, гріш потрібний до життя, але він не є всім... і її очі замріяно сприймали даль... Наближалась перша година дня, нам треба було йти на полуденок. Я попрощалася з Лідою, не хотячи зв’язувати її своєю повільною ходою і вона почала збігати кам’янистою доріжкою вниз до дороги, за якою виблискувала срібною лентою гірська річка. Її струнка постать і гнучка хода зраджувала красу юних років. Вже доходила до дороги, коли із закруту ’’вискочило” оранжове спортове авто. Короткі два гудки, і авто зупинилось. З нього вискочив стрункий юнак і підбіг до Ліди. — Ігоре! Звідки ти тут узявся?! — долетів до мене крик Ліди. І спокійний голос Ігоря: — Я знав, що ти тут на вакаціях. І побравшись за руки стали підходити до авта. Та невже говорять по-україн- ському!!! За полуденком стояла вже черга. Стала і я. Коли це хтось доторкнув легенько мого плеча. — Я хочу познайомити вас з моїм хлопцем — Ігоре! Це моя НАШЕ ЖИТТЯ, БЕРЕЗЕНЬ 1975 9
Page load link
Go to Top