Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40
І. КЕРНИЦЬКИЙ МАРТА ТАРНАВСЬКА У ДОНІ ВЕСІЛЛЯ Залицяння Сміялась я: ти — іскра електрична, ти — спалах со л о м ’яного вогню. Твоє тепло бездом н и х не нагріє. І сміх мій був фривольний, молодий, мов відгомін давнозабутих арій. Як зайчик сонячний плигне в підвал — чи ж це посол прибув з країни казки? Чи ж це — квиток на п одор ож д о сонця? — але в очах людини раптом — усміх, і в тілі нагло — трепіт ожидань... Сміялась я: ти, друж е, — перелесник, ти — вітру невгомонного порив. Ох, небезпечно у твоєму вирі! Не вітер — корабля мого рушій. Але, за д у х у кинувши каюти, як радісно на палубу піти і вітром заплести собі волосся! Сміялась я: цей мій фривольний сміх ти відтворив із нот забутих арій. Невинна гра із вогником чуття. Але, чи справді іскра електрична, цей спалах солом'яного вогню, цей буйний вітер — не здійм е пожежі? 1971 Тато і мама сповняють сьогодні не абияку функцію: розписують запрошення на вінчання своєї доні. Мама (в татових окулярах) адресує конверти, — має читкіше письмо, — тато ліпить поштові марки й відфайковує в списку прізвища запрошуваних гостей. Маму треба, як то кажуть, ’’чекувати”, вона, сердешна, плутається: кого зовсім помине, кому втарабанить і двоє запрошень... Знак, що мама хвилюється. — Що ж то, ніби, за порядки? — іронізує тато. — Дочка виходить заміж, а мама по ночах не спить, заживає аспірину... — Мовчи! Не перешкоджай! — офукнулась мама. До речі, тепер уже з мамою все гаразд, тепер вона спокійна: знає, що доня виходить заміж за нашого, українського хлопця, ”з порядної родини”. Але так, рік тому, справи стояли погано, коли їхня дитина задурилась була в якомусь таліянчику... Та Господь Милосердний зглянувся на матірні сльози, вислухав усі її молитви та вервички, прийняв Богослужби, відслужені в цьому намірені, і дівчина вразумилась: кинула таліянчика, а стала ходити з Омельком, теперішнім нареченим. — Ох, ця нинішня молодь! — зідхнула мама, знімаючи татові окуляри. — Вони знаєш, всі ці справи цілком інакше переживають, якось так холодно, без чуття, без найменшого хвилювання... Ти чув, напри клад, як вони плянують свою пошлюбну подорож?... Так, якби вибирались в кіно або на якусь пластову прогульку — Ех, — махнув рукою тато, — що то мені за пошлюбна подорож, що триває раптом два тижні?... То наші, мамцю, медові місяці вже тягнуться 24 роки, слава Богу! Пригадуєш собі, як то було: в неділю ввечері ми взяли шлюб у святому Юрі, а вночі мусіли тікати, бо червоні підходили під Винники... Я уважаю себе на ’’ганімунах” так довго, аж не повернемось до Львова! — Ох! — стрепенулась мама, — як нині ввижається мені той темний, товарний вагон, переповнений брудними, вонючими німаками, що відступали з фронту... Донині ріжуть мені вуха їх ординарні жарти, натяки... — Ну, не всі з них були такі грубі, ординарні. А пригадуєш того старого з Ляйпціґу, учителя музики, що десь, за Перемишлем, відступив тобі сидяче місце на власному наплечнику?... Пригадуєш, як він, присвітуючи ліхтариком, показував нам фотознімки своєї ’’муті”, дітей та першої внучки?... — Ех, де мені таке голови тримається! — позіхнула мама. Цю милу подружню розмову перервав скрегіт замків, скрип дверей, і на коридорі зацокали череви чки на шпильках: — Ого! Це наша відданиця! Доня вбігла до кімнати вітром-гураґаном! — Що тут робиться? Чому так темно?... Ааа, тато з мамою романсують... Що?! Запрошення ще досі не розписані? — Та вже розписані, тільки не вислані, — виправдувались батьки, немов школярі перед учителем. — Тату! Бери листи і махай зараз на пошту! Ти, мамо, ще раз потелефонуй на Союзівку в справі оркестри! Бабця хай собі добре порахує, скільки шинки й ковбаси треба буде їй на сендвичі! Рухайтесь, люди, окей?... Я біжу, бо там, надолі Омелько чекає. Ого, вже трубить!... Скрипнули двері, зацокали шпильочки: молодість перешуміла через хату... Бути жінкою — це нелегка доля, адже завжди треба мати справу з чоловіками. (Джосеф Конрат) 12 НАШЕ ЖИТТЯ, ЧЕРВЕНЬ 1975 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top