Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
ГАННА ЧЕРІНЬ Листопадова слава Вже листопад на порозі — Місяць геройської слави, Днів у боях і тривозі За здобуття держави. Воля для рідного краю — Це заповідна мета. Кращої цілі не знаю, Справа це світла й свята. Слава поляглим героям, Нашим хоробрим стрільцям. Кулі зловіщим роєм Ранили юні серця... Слава повік не загине, Житиме в наших серцях, На здобуття України Ясно освітлює шлях. Струнко шикуймось у лави, Серце із серцем у лад! Сходить у променях слави Місяць змагань — листопад... ІРИНА ДИБКО ЗАВЗЯТЕ БАЖАННЯ Був ясний, соняшний день. Співали пташки, і все було таке лагідне... Але враз, серед пташиних пісень, почувся крик розпуки: — Мамо, мамо, дивися! Хтось її зламав, вона вже зів’яла! На траві лежала найкраща гілка помідора з прив’ялим листям, а над нею стояла Мартуся... По її личку котилися рясно сльози безпорадности і спадали на пов'ялі листочки. Мати пригорнула дівчатко й потішала, як уміла, та поясню вала, що таке лихо нераз трапляється і що на інших кущах ще є багато гарних гілочок. Та це не помагало. Матруся пригадувала мамі, що це була її улюблена гілочка. А коли мама хотіла забрати зламану гілочку, щоб її вигляд не розжалював Мартусю ще більше, заплакане дівчатко взяло гілку в рученята і, ніжно притуливши до обличчя, просило не викидати гілочку. — Я, мамо, покладу її до великої склянки з водою, і побачиш, що вона відживе! От побачиш! Я буду нею так пильно піклуватися, що вона відчує, що я бажаю, щоб вона жила — і те бажання поверне їй життя. Знаєш, мама, — про довжувала Мартуся, — ми в школі вчились, що рослини й квіти вміють нас розуміти; зокрема, кожне привітне слово та ніжний дотик руки для них те саме, що й для мене — коли ти, мамо, пригорнеш мене й кажеш ”ой, ти моя кохана доню”... По такому виясненню, мама чейже не могла запе речити Мартусі. При вікні, у великій склянці з водою стояла досить велика гілка помідора. Вже декілька годин пройшло, а вона все ще похилена вдолину. Зажурені очка раз-по-раз дивились на рослину. Мартуся ніжно пестила руками кожний зів’ялий листочок і щось до НАШЕ ЖИТТЯ — ЛИСТОПАД, 1974 31
Page load link
Go to Top