Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
РІЗДВЯНИЙ ДАРУНОК АЛЛА КОССОВСЬКА Леся. Українка Мамо, Іде вже зима „Мамо, іде вже зима, — Снігом травицю вкриває, В гаю пташск вже нема... Мамо, чи кожна пташина В вирій на зиму літає ? “ — „Ні, не кожна, — одказує мати, Онде, бачиш, пташіина сивенька, Скаче швидко отам біля хати, — Ще зосталась пташина маленька . „Чом же вона не ьтіка? Нащо морозу чека?“ — „Не боїться морозу вона* Не покине країни рідної, Не боїться зими навісної, Жде, що знову прилине весна“. — „Мамо, ті сиві пташки Сміливі, напевно, ще й дуже, Чи то безпечні такі, — Чуєш — цвірінькають так, Мов їм про зиму байдуже, Бач, розспівалися як!“ — „Не байдуже тій пташці, мій [синку, Мусить пташка малесенька дбати, Де б бодиці дістати краплину, Де б під снігом поживу шукати4*. „Нащо ж співає? Чудна! Краще б шукала зерна!“ — „Спів пташині потіха одна, — Хоч голодна, співа веселенько, Розважає пташине серденько, Жде, що знову прилине весна V Діти! Подумайте над цим вір шем. У ньому наша улю блена по етеса Леся У країнка говорить не тільки про пташок. Про що вам нагадую ть такі слова: „Н з боїться м орозу вш а. Не покине країни рідної". Якщо бути міцним і ба дьорим і пережити зиму, яка пюра тоді настане? У пташки з пір’я до брий захист від холоду, але їй б у ває холодно, і нічого їсти. М оже б ви їй помогли? Винесіть їй узимку трохи хлібця або зерна. У будинку Кулиничів у цей ран ній вечір було дуж е весело! Це був Свят-Вечір, а також ще й день народження наймолодш ого сина — двохлітіьпго Славка. П одумайте тільки: аж два роки стало сьогодні Славкові! Зайш ло сонечко, сховавшись у велику синю хмару, що насунула з заходу. Стали літати сніжинки, спочатку ріденько, несміливо, по тім усе густіш е, аж поки ними не наповнилося все повітря. Крізь г у сту сітку легеньких білих сніжи- I ок світилися вогні з вікон. А сні жинки стрибали й крутилися, не мов у святковому танку. У вітальні мама, бабця та Оля вібирали ялинку. Високе, струнке деревце слухняно підставляло свої пухнасті гілочки. Так любо було віш ати на них кольорові блискучі кульки, електричні ліхтарики, ф і гурки білих янголят, цукерки в срібних і золотих папірцях, і ще багато-багато чудових і смачних речей. А малий Славко в цей час міцно спав у своїй блакиті-.ій опа- ленці і бачив радісні дитячі сни. — Щ ось наш ого тата довго н е ма, — сказала восьмирічна Оля, Славкова сестричка. — Так, щ ось він затримався сьогодні! •— мама підійшла до вік на, за яким не на ж арт розгу л я лась хуртовина... Ялинка була готова. З кухні б у ло чути смачні пахощ і гриб:.ого борщ у, голубців, печених яблук. На столі, покритім вишитим обру- сом, стояла у мальованій мисці кутя і, в гарнім чепурнім глечику, свіжий узвар із суш ених сливок, груш ок і яблук. Усе було готове до Святої' в е чері. О сь-ось мав прокинутись Славко, і тоді можна було б і до столу сідати, якби ж приїхав тато... Але тата не було! А надворі вже не тільки сиіп;ало зверху, а й мело низсм. Бабця внесла на руках зі спаль ні Славка, рож евого зі сну. Він тер кулачком носа і мружив на світло оченята. Він навіть не ба чив ялинки, бо її ще не засвітили. — Ну, що ж, почнемо святку вати, — сказала мама і зняла фартух. Оля підстрибком вбігла з веранди, звідки вона виглядала тата. — Олюсю, засвіти ялинку, промовила мама. Дівчинка клацну ла вимикачем, і в кутку, білявікна, раптом засяяла, заграла всіми своїми прикрасами у світлі різно кольорових ліхтариків красуня- ялинка. Славко засміявся, заплоскав у долоні. Й ого оченята засвітилися захопленням. — Линка, линка! — гукав він. Мама з бабусею врочисто поча ли колядку. Вони співали так гар но, що Оля не насмілилась приєд- і атися, тільки слухала, всміхаю чись. І в цей час на веранді щ ось з а грю кало, і до кімнати, ввесь у сні гу, немов казковий Дід-М ороз, увійшов тато. Спів обірвався... Оля, з радісним вереском, повисла на татовій ш иї... — Тихо, тихо, Олюсю, — ледве воруш ачи задубілими устами, го ворив тато. — У .мене тут, під пла щем, подарунок для Славка — обереж но, не роздуш и його! Усі оточили татка. Мама зраді ла, що е і н , нарешті, псвернувся. Вона допом егала татові овільнити- ся з верхньої одежі, а він перекла дав з руки на руку якийсь клунок, завинений у теплий шалик. Потім тато поклав той клунок на килим, і всі присіли навколо, стежачи, як батькові пальці повільно звільня ють клунок із багатьох навинених на і ього шматок. Н арешті, остання ш матка р оз горнена ■— і діти від захоплення
Page load link
Go to Top