Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
(До взаємин Ольги Кобилянської з Наталею Кобринською) (Закінчення) Одначе літературне поле не бу ло єдиним, на якому проявлялась її творча енергія. У травні 1890 р. її батько, посол о. Іван Озар- кевич, вніс у віденському пар- ляменті петицію від українського жіноцтва Галичини й Буковини за допущення жінок до вищої освіти в Австрії. У 1891 р. відбу лась прогулька співочого товари ства „Боян“ до Праги, в якій Кобринська взяла участь і мала нагоду порозумітись із видатни ми представницями чеського жі ноцтва. А 1. вересня 1891 р. від булось із її ініціятиви перше жі ноче віче в Стриї, де вона роз горнула перед жіноцтвом прак тичну програму праці на най ближчий час. Не без впливу Ко- бринської пройшов виступ посла Теофіля Окуневського, що до магався в 1892 р. створення жі ночої гімназії у Львові. І коли врешті, нав’язуючи до постанов стрийського віча Кобринська зла дила відозву- до жіноцтва Гали чини й Буковини у справі ство рення жіночого видавництва, то ця акція знайшла, широку під тримку жіноцтва й :матеріяльний успіх. Правда, вже зарисовувались на її шляху труднощі. Журнал „На род", що виходив під редакцією І. Франка і М. Павлика, внесення петиції промовчав, а „Перший Ві нок", зокрема писання Кобрин- СЬКО Ї В ньому, гостро скритику; вав. При плянуванні жіночого ча сопису „Рівність" особи Н.Коб- ринської як редакторки не взято до уваги. Перше видання Жіночої- Бібліотеки, що появилось у 1893 p., радикали збойкотували. Але це були тільки перші відблиски то го „грому", що її мав ударити пізніше. А тепер вона плянувала й діяла і невсипуще її перо в то му часі заторкувало у своєму листуванні щораз ширші круги. Оце багатство її задумів промі нювало й на Ольгу Кобилянську. В її щоденнику з листопада 1890 р. є згадка, що вона знов гостю вала в Болехові, а в поворотній дорозі спинилась у Львові, де по знайомилась із Іваном Франком та Михайлом Павликом. Це все треба приписувати впливові Н. Кобрин- ської, яка витягала її з „відлюд дя" для зустрічей і розмов. Увага, що її Н. Кобринська приділювала справам жіночого руху, не могла не зачепити й Ольги Кобилян ської. її співробітництво в пер шому томі Жіночої Бібліотеки, її участь у творенні жіночого това риства в Чернівцях і врешті її до повідь „Дещо про ідею жіночого руху" у 1894 р. є живим вислідом того контакту. Але для Ольги Кобилянської цей час пробігає інакше. Два ро ки (1889-1891), проведені в Дим- ці, належать мабуть до найваж чих у її житті. Щойно читаючи її оповідання „Людина" можна зро зуміти безнадійність тих днів і ро ків. Оця ситуація ускладнювалась ще умовинами її родинного жит тя. На переломі 1890 і 1891 pp. тяжко захворіла її мати й виду жала тільки завдяки дбайливому доглядові дочки. Вся складна до машня й надвірна господарка ляг ла на її плечі. І по видужанні ма ти не могла подавньому сповнюва ти своїх обов’язків. Отже цей ве ликий тягар ліг немов назавжди на неї й придавлював її своєю безвиглядністю. До того були ще в родині конфлікти. У щоденнику під час побуту в Болехові вона натякає на те лиш мимоходом: ,,В Димці все розлітається — непо розуміння, пристрасті, ворожнеча, все зібралося докупи" (11 серп ня 1890). А в листі до М. Павли ка з 11. жовтня 1891 р. вона на тякає на труднощі в листуванні з ним та й просить вкінці перестати до неї писати. Не знаємо в дійсності, яке тло й причини цих важких непоро зумінь. Але . читаючи оповідання ,,Людина" можна знайти тут по дібні ситуації — матеріяльна скру та, назабезпечена родина. Та ма буть найтруднішим було оте зні вечене самопочуття, що його від чуває Олена в „Людині": „Одначе ніколи не стояло виразніше перед моєю душею, що єсьм »ніщо«, єсьм якимсь недокінченим, неповним сотворінням, котре, оставши таким, саме не здолає опанувати долі! Щ о остається мені? Нічого, окрім про кляття, насмішок і милостині".11 Оцю свою ситуацію вона най більш виразно тут відчула. Вона -— немолода вже дівчина, без зван ня і майбутнього — була отим „нічим", з чим члени родини не потребували рахуватись. Її! ду хові інтереси тут не важили, бо грошей не приносили. А виглядів на заміжжя в цій „пустині" не бу ло. Та в цій духовій скруті викри сталізувалась у неї „Людина", пе рейшовши свою остаточну редак цію. її понурий лет — це данина отій безвиглядності останніх років, що придавили її молоду душу. XI Дальший розвиток взаємин о- бох видатних жінок уже не має несподіванок. Від 1889 р. Ольга Кобилянська майже кожного літа перебувала в Болехові на кілька тижневій візиті. Як сказано, це по в’язало її зі світом Наталії Коб- ринської і відкрило їй перші лі тературні контакти. Це й заціка вило її сильніше жіночим рухом, до якого вона мала до того часу радше теоретичний підхід. Цих кілька літ, що відзначилися вступом О. Кобилянської в україн ську літературу та видавничою ді яльністю Н. Кобринської (бібліо 11 О. Кобилянська: „Твори", т. І. НАШЕ ЖИТТЯ — ЛЮТИЙ, 1973 31
Page load link
Go to Top