Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Сніговий Д ІД ПЕТРО КІЗКО сіла до столу й почала вибира ти найкращі шматочки. Пташки сумно сиділи й чекали... Вони та кож були голодні після довгої мандрівки. Коли, нарешті, черепа ха наїлась, на тарілках лишились кістки й крихти. Пташки їх по дзьобали та й почали збиратись додому. — От яка недобра черепаха! Більш ніколи не візьмемо її з со бою! — Обізвалась синичка. — А ми ще їй і свого пір’я да ли? — Додав горобчик. — А знаєте що? — кукнула зо зуля: — Заберім назад своє пір’я! — Так, так, заберімо! •— Пого дилась уся пташина громадка. Подякувавши господареві, гості зібрались у дорогу. Черепаха так наїлась, що ледве сунула. — Що це ви так поспішаєте? — Питала вона пташок. — Бо вже час додому, ■— від повів канарок і вискуб з черепахи свої дві пір’їни. За ким кожна пташка стала відбирати своє пір’я. Чер|е(пах!а була така сита, сита, що навіть і не пробувала боро нитися. Вона тільки заплакала: — О! Як же я без крил повер нусь додому? Слухай, папуго, ти хоч попроси мого чоловіка, щоб виніс на доріжку всі наші подуш ки й ковдри, щоб я не розбилась, як буду падати. Папуга, голодний і сердитий, щось їй буркнув і відлетів. Прибувши на землю, він таки зайшов до чоловіка черепахи, але сказав йому таке: — Винеси на доріжку, он під ту хмару, все ваше господарське знаряддя: сокиру, молотки, лопа ти, граблі, бляшаний посуд... Че- репашин чоловік так і зробив і на складав із гострого заліза цілу ку пу. В цей час із-за хмари скочила вниз „Все Для Вас". На жаль, це не були подушки, і черепаха роз била свій панцир. Прибіг черепашин чоловік, по кликав доктора Хом’яка, що жив недалеко від них, і доктор дбай ливо склав до купи розбитий пан цир і заліпив його так, що „Все Для Вас“ жила ще довго. Ось чо му в черепах панцир не гладень кий, а ніби складений із шматоч ків... Ніна Михалевич, з а твором К. Ачеба „В се розпадається". Надворі замело, завіяло — сніг по коліна. Старі в хатах гріють ся, а діти бавляться надворі, ніби це й не зима. Граються в сніжки, качають снігові баби. Одного разу зібралась громадка хлопчиків, і по чались такі розмови: — Чого це ліплять тільки баб? А я читав, що в нас були дуже славні й хоробрі діди — запорізь кі козаки. Вони воювали, з турка ми, боронили Україну від усіх во рогів! Зліпімо, хлопці, снігового діда! — Так, так! Такого, як запо різький козак. Хлопці накачали снігові кулі, зробили тулуб. Зробили вуса й бороду з вугілля, із слив очі, з моркви ніс і рот—- справжній дід! Стояли навколо діда й раділи із своєї праці: .— От дід! Такого ні в кого не ма! Побавились діти, та й розійшли ся по хатах. А тим часом ішов справжній, живий дід. Побачив снігового діда, помацав його ву са і сказав: — Еге, та ти насправді козар люга! Колись і в мене були, такі вуса й чуприна, мов лисячий хвіст. А тепер я зістарівся, на тебе не схожий... Поки дід так балакав, знову по вибігали з хат хлопчики й дуже здивувались, побачивши не одно го, а двох дідів. — Дивіться; Ми зробили одно го діда, а тепер їх два: один сні говий, а один живий! —- Я таки живий! — Підтвер див дід. — От, ви, хлопці — мо лодці. Дівчата льплять снігових баб, а ви зліпили діда. І не тіль ки ліпіть дідів — запорожців, а й учіться від них, як треба лю бити свій нарід і захищати Укра їну! Пішов дід, і більш його діти не бачили, але на згадку про нього лишився сніговий дід — запоро жець. Г. Чорнобицька СОН ПРИЛИНЕ З а х о д и ш п о кімнаті Дрімки білі, волохаті, Говорили до дитини: — За хвилину сон прилине. Сон прилинув з голубками, Гладив теплими руками. Голубочки воркували, Д о дитини промовляли. Воркували голубочки: — Засиняйте, вушка й очки. Засиняйте, ручки й ніжки, Бо тепленьке ваше ліжко. ЗО НАШЕ ЖИТТЯ — ЛЮТИЙ, 1973 . Лідія Пясецька Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top