Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Зрозумійте і зачекайте Н о в е л я Алла Коссовська Дорогий друже! Ви докоряєте мені за довгу мовчанку, підозріва ючи, що моє почуття до вас в роз луці прохололо. Але, якби ви зна ли, що мені довелося за цей час пережити, ви б не кинули цього гіркого докору, який на відстані разить ще гостріше. Тиждень тому загинула трагіч ною смертю єдина молоденька до ня моєї сестри, моя племінниця, Мар’яна. Це сталося так потря- саючо несподівано, що я й досі не всилі усвідомити, що Мар’яни не ма на світі, що вона вмерла. Вночі задзвонив телефон і ми всі відразу прокинулися з почут тям якоїсь страшної катастрофи, якоїсь невідкличної біди. Не ка жіть, що це мені тепер так зда ється. Правда, нічні телефонні дзвінки завжди тривожать, але цей дзвінок збудив навіть ш ваґра за закритими дверима спальні, і ми разом, з різних сторін, кинулися до апарату. Ш ваґер, глянувши на мене сполоханими очима, перший схопив слухавку. Я побачила, як він зблід, як затремтіло в нього підборіддя і враз захрип голос, ко ли він сказав у слухавку: -— Так... виїжджаю негайно. — Що, що сталося, кажи, кажи нарешті! — почули ми розпачли вий зойк ззаду. На порозі спальні стояла сестра. Я в свойому житті не бачила таких очей! Вони сві тилися на блідому, мов крейда, обличчі таким нестерпно тривож ним світлом, що здалися мені чер воними, хоча звичайно очі в моєї сестри карі. Шваґер намагався стримати тремтіння уст. Він підійшов до неї і з трудом підбираючи слова, ска зав: Тримайся, дорога, з Мар’я ною трапилося нещастя... Автова катастрофа, вона... легко поране на. Це телефонували із шпита лю "... За кілька хвилин авто винесло їх з двору, і я зосталася сама, на віть не встигши запитати, з якого шпиталя, з якого міста прийшла ця фатальна вістка. Щ о пережи ла за ці дні, ви зрозумієте, якщо справді любите мене так, як ка жете. Ах, як мені бракувало вас, мій дорогий, розумний, добрий друже! Я знаю, ви б мене підтри мали в цей тяжкий час своїм спів чуттям, своєю порадою... З виразу очей шваґра я зрозу міла, що його „легко поранена" було сказане для сестри, що йо му самому сказали щось страшні ше, можливо, що Мар’яни вже не ма в живих. Що тоді буде з сес трою, як вона переживе цей жах? Як я подивлюся на неї, гляну в її очі? Чим зможу полегшити її го ре? Два дні я чекала на вістку, але про мене, мабуть, забули. На тре тій день, в полудень, зателефону вав ш ваґер: — Мар’яна померла, о 11-ій сьогодні. Завтра будемо вдома. У нього, мабуть, зсудомило гор ло і він поклав слухавку. Я стояла приголомшена, хоч і сподівалася цього. Потім сіла на канапу і в своїй пам’яті відтворила рік за роком усе прекрасне, чисте життя моєї племінниці, нашої Мар’яни. Воно ж бо пройшло у мене на о- чах, життя моєї хрещениці, моєї улюбленниці! На столі у вітальні лежить наш сімейний альбом. Його дерев’яна оправа різьблена і інкрустована перламутром. Ш ваґер захоплю вався фотографуванням, і альбом вщерть виповнений по-мистецьки виконаними фотографіями членів нашої родини. Фактично — це альбом нашої Мар’яни, присвяче ний її зростанню, її визріванню, її перетворенню з дитини в дів чину. Ось вона немовлятком на ру ках у сестри. Біденьке, пухнасте волосячко, нескрізь просвічене со нячними променями, творить зо лотисту авреолю довколо усміх неного личка, пухкі рученята, простягнені вперед, наче ваблять, кличуть когось. „Мар’яна почи нає пізнавати світ“, — написано на звороті рукою сестри. Над ці єю фотографією я плакала довго і гірко. Ось дворічна Мар’яна біжить за м’ячиком по всипаній жовтим пі ском доріжці. Видно, як непевно ступають невправні, хисткі дитя чі ніжки. Ось-ось впаде! Це ще в Німеччині, в таборі, перед виїз дом до Америки. Фотографувала, мабуть, сестра, бо шваґер на ф о то наставляє руки, щоб підтрима ти доню, а вона біжить, сміючись і неначе намагається схопити щось розчепіреними пальчиками. Ось Мар’яна вже в Америці. З а тишна дитяча кімната, і вона з книжкою за низьким столиком. На голівці, ще по-европейському, ве ликий бант, очі спокійні, чисті і у- важні. А ось Мар’яна школярка, в цен трі гуртка своїх подружок, їхній незмінний ватажок, юна сумівка, відмінниця... Яке чудове, яке ро зумне личко! Це вже фотографу вав хтось у сумівському таборі. На звороті, ще непевною рукою Ма р’яни старанно виведено: ,,Честь України готов боронити!" Ллються, ллються нестримні сльози, на стіл, на альбом, на ф о то. Так, все своє життя вона бо ронила честь України, все своє коротке, щасливе життя! А це фото зроблене по закін ченні гайскулу. На кучерявій го лівці чотирикутня шапка з золо тою китицею, на плечах -— темна мантія. Уся постать, струнка і тоненька, сповнена святкової уро чистосте. А ось останнє, зовсім недавнє фото, зроблене в справжньому а- тельє, коли її обрали головою студентської громади. Тут Мар’я на вже дівчина, плечі по дівочому заокруглені, сміливо дивляться вперед, у майбутнє, темні, розум ні очі. Не бачили ці очі страшної загибелі попереду! Кусаю губи, бо хочу кричати з розпачу. Не хочу, не можу пові рити, що вже ніколи не гляне во на на мене, не посміхнеться мені, не почую я дзвінкого: „Добри день, тіточко!" Ніколи! — яке страшне слово! 4 НАШЕ ЖИТТЯ — ЛИСТОПАД, 1972 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top