Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
РІК XXIX. ТРАВЕНЬ, 1972 Ч. 5. О. Лятуринська Фрагменти і . Бажати більшого. Між правдами старими прийняв ти це як гін у кров. Воно твоє, далеке і недосяжиме, і б у д е завж ди, знов і знов. Останній крок, такий легкий на сподівання, і ти вже там, на висоті. Позаду десь орел і хижокрила каня, їх і не вгледіти відтіль. По іншому ти бачиш образи і речі, це твій окремий власний світ. Який ясний твій день, який ж е темний вечір, Який високий твій зеніт! 2 . Мов крила з а плічми, росте й росте відвага, тверда несхибна впевненість ноги, а погляд твій — він гострий наче шпага, і кожний п ор ух — пружний і тугий. І, наче граючись, недбало ногу ставиш на край чатуючих б езоден ь ти. Звагай! Прийшов твій день над все яскравий — ти недалеко від мети. От-от воно — твоє верхів’я осіяне, один щ е крок, остання з перепон. Тут на підмогу всім відважним стане звитяжець Юрій — твій патрон. 3. Ах, скрикнути би! Зоряним наметом на досяг спала мрія золота. Але мовчазність — подруга аскета тобі затулю е притьмом уста. — Гамуй порив! Він зовсім не д о речі. Така ж то оманлива близість ця. Щ е стільки подвигу, щ е стільки зречень, і як іщ е далеко д о вінця! М ожливо, прийдуть ще падіння, з р и в и ... Зусиль, зусиль, молитвенних екстаз, душ і нап’ятої, немов тятива! — Й пер ед собою бачиш чудо враз. Журнал Літератури і Мистецтва „Київ", березень-квітень 1951, ч. 2 Не забиваймо часу! Письма, листи, книжки про в’язнів із М ордовії, К о лими, Чукотки! Вони перебуваю ть там роками, десятками літ. їхні літа, десятки літ вкрадено, вбито! їм остаються окрушки часу, щ о ними мож уть розпорядж ати самі, щ о його мають для себ е. Та і цей час сер ед д у ж е обм еж еного довкілля, із д у ж е малими середниками, можливостями. Читаємо, як пишуть, що після довгих років перевели їх у місце, д е — „навіть сидячи на ліжку м ож у бачити у сусідів д ер ево, зел ен у траву. Роками ми були позбав лені можливости бачити те, чого на волі дехто й не за- вваж ує“. Читаємо про те, як у тюрмі посадили цибулинку в по судині, зробленій із паперу. Напереміну то один, то д р у гий держить ї ї в руках високо при вікні, б о тільки там є сонце, б ез якого рослина не могла би рости, жити. Автор „Більма“, книжки, яка нещ одавно появилася, пише: „Людину у житті щ ось тішить, це так зване кіно, культпоходи бригадою в м узей, це театр, дружина, діти, крузі, кавярня. Це так зване замкнуте коло побутовости. У таборі воно теж існує, але у ж е зр еа л ізо в а н е, воно далеке від звичайного матеріялізму, оскільки основане не на бутті, а на свідомості44. Така скупа зовнішність, а яка глибина переживань, який зміст, що його дж ерело в їхн ьом у нутрі, в душ і. Ц е не тільки цибулинку в паперовій посудині держ ать вони вгорі, де заблудило конечне до життя соняшне проміння. Окрушинки часу, окрушинки можливостей, заповняють змістом, використовують для свого внутрішнього росту. А ми?! Нам ніхто не вкрав літ, не забив часу. Чи не кажемо інколи самі, чи не чуємо від других, що роблять щ ось для забиття часу? Вікові старання людини технічними винаходами за ощадити час. Значно менше треба його на те, щ об про вадити домаш нє господарство. Транспорт, комунікація дали можливості легко й швидко порушуватися по всій земній кулі. Але людина цей заощ адж ений час або вживає на дальше матеріяльне збагачування, або забиває час чимсь, що не вимагає від н е ї ніякого ум ового чи д у х о вого зусилля, не залиш ає ніякого сліду в ї ї душ і чи умі. Цей час самі ми свідомо, або підсвідомо вбиваємо. І тепер, коли ми на п ор озі вакаційного дозвілля, п о думаймо, щ о будем о робити в цьому часі, яке дозвілля виберемо. Повинно воно відновити наші сили д о дальш ої праці, але т еж повинно принести ріст, користь нашій вну трішній особовості. Якщо для нас вільний час непотріб ний, то напевне м ож е він придатися другим, нашій спіль ноті. Живемо в умовинах д у ж е великих можливостей і треба тільки нашого свідомого вибору: щ о робити. О д ного нам не вільно: не вільно забивати часу. НАШЕ ЖИТТЯ — ТРАВЕНЬ, 1972 1
Page load link
Go to Top