Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
(До взаємин Ольги Кобилянеької з Наталею Кобринською) Перш усього прикрою була са ма форма повідомлення. Кобрин ська не мала нагоди переповісти цього особисто, а може не вважа ла за потрібне. Всеж таки розка зала про те Зосі Окуневскій, а та теж нз мала мужности розказати про те своїй подрузі, а в секреті розказала це її сестрі. І так за писала це Ольга в щоденнику дня 17 грудня 1883, що сестра Ґенця довідалась від Зосі „начебто вони висміяли мою новелю, ота оспіва на Натальця і той пан із Відня, а вона мені говорила навпаки, ота фальшива...“ В цих словах проби вається жаль не тільки проти „о- співаної Натальці", але й подруги, що виявилась „фальш ивою14. Ці міркування гніву й обурен ня ще степенуються. Молода Оль га раз-у-раз повертається до цієї поразки, якої не може забути. Н е багато осіб було втаємничених у її літературні спроби. Про її пи сання знали її брати Максим і Сте пан, подруга Зося, а може й стар ша приятелька пані Міллер. Цей світ її почувань і мрій б: в її вну трішнім виявом, що його не всім відкривала. І коли дала заглянути туди, то й вірила глибоко тим лю дям. Напевне й дістала підтвер дження своїх літературних спроб, їх прихильну оцінку й пораду. Бо знов знаходимо у щоденнику зав- вагу про Н. Кобринську, що „вона комедіянтка, що лиш говорить гарними словами, але нічого не ро бить “. Це наставлення її до Наталії Кобринської ускладнювалось ще й іншими умовинами. Як сказано, приязнь Ольги з Зосею наблизила до себе ті дві родини. Але в то му ж часі виринув на овиді й Єв ген Озаркевич, молодший брат Н а талії, тоді студент медицини у Від ні. Він приїжджав на літо до Кім- полюнґу і перебував там значно довше, ніж його сестра. До того він був однолітком братів Ольги Кобилянеької, отже між студента ми знаходились спільні зацікавлен ня і теми для дискусій. Тому треба припускати, шо молодий Євген ча сто бував у домі Кобилянських та залишив певне враження в моло дої дівчини. Який був цей Євген? Н. Кобрин ська називала його своїм любле ним братом і став він пізніш за гально шанованим лікарем. Хоч ви ріс у громадськи насиченій атмос фері, проте в тій ділянці нічим себе не проявив. Навпаки, були ві домості, що батьки журились його студіями, спричиняв їм клопоти своїми довгами та пізнішою же- нячкою з віденською німкинею. Але це було потім. А в тому часі це був студент, що належав до того далекого інтелектуально го світ]', в якому діяла „оспівана Н атальця“. Навіть більше •— він був членом Т-ва „Січ“, що шири ла ті поступові ідеї й розпоряджа- ла добірною бібліотекою, в якій читано літературні твори і допо віді на актуальні теми. Євген на певне перевищував братів Ольги коли не знанням, то самопевністю й поступовістю. Отже й не диво, що молода Оль га закохалась. Яке було її почу вання та як воно пробігало — бу ло б задалеко tyt розглядати. Та є певні познаки що й вона не бу ла йому байдужою. Було щось у молодій Ользі такого, що притяга ло до неї мужчин. Можна собі у- явити, що в тих розмовах-диску сіях студентів, на численних про- гульках чи проходах, під час зу стрічей у гостинному домі Коби лянських було багато нагод до розмови. І тут мусіла молода Оль- rja вразіити цього „столичного" зарозумільця зрілістю своєї дум ки. Це й виявилось незабаром у розмовах із нею і в його обіцянці — посилати їй книжки з багатої бібліотеки „Січі“ . Обіцянка, якої, до речі, ніколи не додержав. Отже як бачимо, пов’язання мо лодої Ольги з тим „трикутником" — Зося, Наталя, Євген — було для неї фатальним. Кожне на свій лад було душевно пов’язане з нею, кожне обдарувало її якоюсь надією -— приязні, творчости, ко хання. І кожне на свій лад розча рувало її. Зося була першою в тому „три- к-тни ку“ і найменше обтяженою. Вона щоправда, стала ниткою до того іншого світу і перша вказа ла дорогу до нього. Вона навіть підбудувала це, бо в щоденнику Ольга пише 19 липня 1884 „Зося правду каже, коли вважає, що я мистецької вдачі". Але Зося ось т т, на очах Ольги здійснила те, до чого вона не мала даних: поча ла студіювати. У тих часах це мо жна вважати великим привілеєм. До того ця світла перспектива по ривала мелоду дівчину й вона за бувала свою далеку самітню по другу. Як часто жаліється Ольга у щоденнику на те, що Зося не пише, або пише порожні, без змі сту листи. Повнота життя у Зосі відбирала увагу для призабутої подруги. А роля посередника між Ольгою й Наталею ше більше у- складнювала їх взаємини. Подібно пробігли взаємини з Євгеном. Спільні проходи чи про- гульки одного чи другого літа, ди скусії над прочитаними книжками, товариські забави — все це дава ло нагоду для усміху, погляду, по тиску руки. Фантазія Ольги сну вала довкруги того евої думки. Адже між тими літніми зустрічами лгжав довгий рік сподівань і ти- шини у малому гірському містеч ку; Листів не було, і навіть обіця ні книжки не приходили. Із стис неними устами продумувала моло да дівчина кожне сказане Євгеном слово, прочитувала вписаний до її пам’ятника цитат із Шпільга- IV. НАШЕ ЖИТТЯ — ЖОВТЕНЬ, 1972 31
Page load link
Go to Top