Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
фактично рідніше рідних. Ніколи ніхто не вірив, що Лисенки з Коса чами не рідня — такі хороші були між нами взаємини. Ми, діти, лю били ходити до Косачів, коли їх ня молодь бувала вся в Києві, о- собливо коли дома була Леся, — тоді ми бігали до них по кілька разів на день. В таких випадках майже завжди одчиняла нам две рі Леся, бо її кімната була най ближчою до вхідних дверей, і хоч ми таки добре набридали цією бі ганиною, вона завжди зустрічала нас привітно: „А Лисинчата!“ А- бо “ О, A line e t K a th e r in e !” В той час — а було це в 90-тих роках — у нас щосуботи збирали ся учасники гуртка „Література11. Сюди належали старші і молодші, уже відомі й визначні письменни ки, а також і зовсім молоді, що тільки-но пробували свої сили. О середком гуртка були найстарші та найповажніші діячі: М. Лисен- ко, М. Старицький та О. Косач (Олена Пчілка), а коли в Києві перебувала Леся, то вона теж бу ла в числі фундаторів, не дивля чись на свою молодість. Мені завжди було мило спосте рігати, як таїсі шановні, старші за віком і заслугами діячі, як Ста рицький, Ковзлевський і мій бать ко, ставились до молодої і такої скромної Лесі з глибокою любо в’ю і повагою. При чому це ви являлось без зовнішніх показних ефектів, без підкресленої люб’я з ності, але просто і щиро. Леся ра діла з того, що наш батько, не бу дучи сам літератором, віддавав стільки уваги цьому гурткові і був по суті його організатором. Вона казала, що доки існують такі лю ди, як Микола Лисенко, україн ське слово житиме, хоч би й як переслідували його новітні фарао ни. Не дивлячись на різницю в ро ках, стосунки між Лесею і моєю мамою Ольгою Антонівною були не тільки дружніми, а товарись кими, близькими і завжди сердеч ними. Думаю, що в пошані, яку виявляла Леся до моєї матері, була вдячність за те, що вона докла дала величезних зусиль, щоб створити якнайкращі умови бать кові в його невтомній праці. Десь наприкіанці 90-их років, у нас сиділа Леся і розмовляла з ма мою, а я в протилежному кінці кімнати готувала свої уроки. Та коли зайшла мова про поезію і зокрема про жіночу долю в ній, то я почала прислухатись. Леся наводила приклади зі світової лі тератури про те, як найвидатніші поети висвітлювали це питання, вона цитувала уривки з окремих віршіз, згадувала Ш евченкову Ка терину і наймичку. Але мати за- уважала, що є ще одне зовсім не висвітлене, але болюче питання в цій темі — це гірка доля жінки, що є дружиною генія, дружиною великої чи просто видатної люди ни. Леся уважно слухала, а моя мати якось збуджено про все го ворила, і в її голосі відчувалася скарга на свою долю, на долю жінки, що зреклася власного ім’я і незалежності і стала придатком свого чоловіка, загубленою тінню. — Лесю, голубко, гордість на ша, ви ж багато можете зробити своїм крицевим словом! Спростуй те цю образу, скажіть своє сло во в захист гордої жіночої душі, скажіть, що не тінь вона... Виходила Леся від нас зосередж е на, замислена. В 1900 р. померла від родів наша мама. Коли уляг лось трохи перше горе, я взялась переглянути мамин архів: книж ки, ноти, листи, альбоми тощо. Серед листів побачила книжечку „Думи і м рії11, видану у Львові у 1899 р. Розгорнула. Між сторін ками, де розпочинався вірш „З а бута тінь1, лежав згорнутий па пірець — то був автограф згада ного вірша. Збірку я вже бачила й читала раніше, бо Леся зараз же нам її подарувала, як тільки одержала з друку, одначе особли вої уваги я не звернула на „Заб у ту тінь11. Але тепер, коли дійшла до слів „Хто вона? Се жінка Дан- това11. Мені раптом усе згадалось. Та це мамині слова в розмові з Лесею, що відбулась два роки то му: І не раз Його рука, шукаючи підпори, Спиралась на її плече запевне. А далі я вже читала, ридаючи оці такі знайомі, такі гіркі слова: Так, вірна тінь! А деж її життя? Де ж власна воля, радощі і горе? Історія мовчить. Але я бачу в ДУМЦІ Багато днів смутних і самітних, Проведених в турботному чеканні... Мене дуже вразило, що Леся так щиро й глибоко перейнялась маминим почуттям і так майстер но, просто геніяльно відтворила у сюжеті, здавалося б такому да лекому. Після смерті мами мене забра ли Ольга Петрівна Косач на літо до себе на хутір Зелений Гай, що біля Псла в Гадячі. Леся туди при була не скоро, бо десь затрима лась у дорозі, повертаючись із за кордонного лікування, а коли при їхала, то сказала мені: — Ось Га лю, як собі хочете, а доки я тут, то ви будете мені щ о дня співати таткові романси. (Докінчення на стор. 10-ій) 6 НАШЕ ЖИТТЯ — ЛЮТИЙ, 1971 Один із проектів пам’ятника Лесі Українки, що його виконав мистець Михайло Черешньовський для Укра їнського Городу Культури в Клівленді One of the projects of Lesya U kra- inka’s m onum ent by M ykhaylo Chereshmowskiyj Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top