Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
%шхь тіспиш сні г! ОЛЕНА: Ну, лишім ці дурниці. Я мушу приготуватися до дороги. По дзвонити Остапові. І Катрусі, щоб прийшла зайнятися домом. Так... (На че до себе): Це, може, навіть добре, що я мушу тепер виїхати. Може на віть добре... (Підходить до телефона. До Івана): Ти не виходь ще, я зараз... (Бере слухальце, накручує нумер): Гальо? О, ти Ту сю, вже урядуєш? Дай мені Остапа... Остапе, я дістала недобрі вісті з Каліфорнії — мушу поїхати. Так. Ага, уже. Зараз подзво ню на літовище. Так, так, необхідно, нема мови. В чому справа? О, Катруся заступить мене. Саме! Добре склада ється. Чекаю вас з обідом. (Кладе слухальце, одну мить стоїть, заду мавшись, потім, усміхаючись Іванові): І зовсім неважко, навіть, обійшлося! ІВАН: І ти далі настоюєш на тому, щоб я залишився? ОЛЕНА: Так, я прошу. І ти мусиш обіцяти мені, що будеш тут так довго, аж поки я не повернуся. ІВАН: Коли це може бути? ОЛЕНА: Я, очевидячки, не можу знати. Але, я не буду там довше, ніж буде конче потрібно. ІВАН: Добре. Обіцюю тобі. А що ти обіцяєш мені? Писати? ОЛЕНА: Ти знову про мою „твор чість44? Я не знаю, чи саме тепер буде пора про таке думати. ІВАН: Я не мав на гадці твого пи сання, взагалі. Я питав: чи ти обіцяєш написати кілька слів? ОЛЕНА: Я не обіцюю тобі нічого. Колись я, певне, напишу... А тепер — іди уже! Я мушу зайнятися справами. Завіса ТРЕТІЙ АКТ Перша відслона Та сама обстановка. Дія відбувається ліворуч, у вітальні. В їдальні — стіл, накритий до обіду. В передпокої чути голоси. Входять (дверима ліворуч) Туся й Остал. ТУСЯ (кинула на канапку торбин ку, рукавички, поправляє волосся): Ну, слава Богу, що завтра неділя! (Садовиться на канапці, до Остапа, що перекидає кореспонденцію на низькому столі перед канапкою): Маєш щось із Каліфорнії? ОСТАП (кинув із рук пошту): Ні, нема нічого. (Починає ходити по кім наті). ..ТУСЯ: Може Іван що дістав... ОСТАП (спинився, дивиться на Ту- сю): Як це — Іван? Чому він мав би дістати? ТУСЯ: Ну, вона знає, який ти зай нятий. І — вони близькі приятелі. О, я не думаю нічого поганого! Просто, вони мають стільки спільного... ОСТАП: Це ніяка причина, щоб вона мала писати йому, а не мені! (Знову ходить подратовано. Глипнув на Тусю): А втім, це — нісенітниця. Вона забула там про ввесь світ. Мені здається, що та сестра була їй завжди ближча... від усіх. ТУСЯ: Ну, бачиш. Зайнялася хво рою сестрою і забула про все інше. (Зміненим, веселим тоном): Сьогодні ми мали рекордове число пацієнтів, правда? ОСТАП (спинився, присів на крі слі): І між ними багато таких, які не вміли вияснити, що їх привело. Ма буть — тільки твоя притягаюча сила. ТУСЯ ( всміхається) : А хіба це щось шкодить? ОСТАП (поважно): Я ставлюся се рйозно до моєї практики, ти знаєш. ТУСЯ: Натурально! Але ти не мо жеш вибирати собі пацієнтів. Раз во ни вирішили, що ти їм потрібний... ОСТАП: Або, що їм конче потрібне впорскнення, яке зробить їм моя атрактивна асистентка... ТУСЯ (легковажно) : Справді, маєш чим журитися! А, яка я рада, що зав тра неділя, і що в тебе нема пацієнтів, яких треба було б відвідати! ОСТАП: У нашому фаху ніколи не можна знати. Завжди може щось тра питися. ТУСЯ: А ми не будемо чекати на те, що може трапитися. Я щось при думала і прошу прийняти це з приєм ною усмішкою. ОСТАП: Усмішки — не Гарантую. Що ж ти придумала? ТУСЯ: Не тільки придумала, але й зробила: взяла два квитки до „Театру в парку44. Там іде чудесна музична комедія. ОСТАП: У мене, Тусю, немає часу на такі розваги. У мене повно нечи- таної медичної літератури. ТУСЯ: Матимеш час читати її ввесь ранок, я не заважатиму. Я маю масу залеглої переписки. І — ми пообіда ємо десь за містом. Треба ж віддих нути від цієї духоти! ОСТАП: Ну, це ти вже, справді, придумала! Катруся вважала б це осо бистою образою. І, взагалі... ТУСЯ: Ні, ні, не заперечуй! Ваша Катруся була б дуже добра десь на плебанії, де можна було „виходити44 усі ті кальорії, але тут... ОСТАП (посміхаючись) : Кальорії, — то вже хіба моя ділянка, чи як ти думаєш? ТУСЯ: Лікарі не вміють лікувати себе, ані приписувати собі дієту, це відома річ. (Підводиться з місця) : Тепер я піду переодягтися. (Виходить — праворуч). ОСТАП (підвівся, ще раз перекинув пошту, взяв газету, сів на канапці, в куточку. Листує газету, потім кидає її на стіл, простягає ноги, заплющує очі) : Ааа, таки втомився! (Починає рівномірно дихати). Туся увійшла в довгій сукні, волос ся химерно зібране вгору. Дивиться на Остапа, йде і сідає в другому кутку канапки. Тихо наспівує, потім трохи голосніше. ОСТАП (розплющив очі, надслу хує): Що це ти наспівуєш? Щось таке знайоме?.. ТУСЯ (наспівує голосніш): Ану, ну, пригадай! ОСТАП: Чекай-чекай!.. А, я прига дав: це пісня тих австрійських сту дентів... ТУСЯ: ...що ми чули в малому го- телику на Семерінґу. ОСТАП: Так... Скільки років?.. Я був на третьому, а ти — на першому... П’ятнадцять! Які ж ми були молоді! ТУСЯ: Занадто молоді. Ми — не розуміли. ОСТАП: Не розуміли? Чого ми не розуміли? ТУСЯ: Нічого. Ні життя, ні кохання. Ми були, як дві малі собачки, випу-
Page load link
Go to Top