Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Ганна Черінь Інспектор Мокрина Гумореска, нагороджена на 7. Літ. Конкурсі СФУЖО Є такі люди, що їх не люблять, але жити без них не можна. Вони потрібні, як поліцай, дентист і по- гребник. Без них створилось би безладдя, і світ би розлетівся, як діжка без обруча. Такою була Мокрина. Одні на зивали її бабою, інші тіткою, з а- мериканців дехто навіть леді, а чо ловік її, Данило, на сміх нам усім, „котиком “. Казав, що привчився так змолоду і відучитися не може. Отож, баба-тітка-леді-котик Мо крина жила у нашому сусідстві, і всі її щоденно бачили — і вона всіх бачила щодня. Від її гостро го ока нічого не могло сховатися. Вона бачила через зачинені двері, чула через кам’яні мури і догаду валася про деякі речі без ніяких видимих ознак. Тому то і прозва ли її інспектором, і вона прийняла цей титул із такою ж повагою і задоволенням, як багато наших бездипломних громадян титули ,.інженерів“, ,,меценасів“ і „магі стрів". З лиця була Мокрина негарна: довгобраза, як перестиглий огірок, з ріденьким сірим волоссям, завж ди прихованим під „турецькою" хусткою; ніс і підборіддя вигина лися один одному назустріч; а очі були в неї маленькі, та бистрі: як гляне, то горобця встрелить. Її у- смішка була така моторошна, що сама Мокрина, побачивши свій об раз в люстрі, плюнула і заріклася усміхатися. А що тепер на телеві зорі багато „серйозних" комедіян- тів, ми вирішили, що тітка Мокри на не посміхається навмисне, щоб смішніше було. Після роботи я звичайно сідаю на ґанку, щоб відпочити від ціло денної метушні. І завжди в той час вертається додому Мокрина, та й спиняється коло мене на розмову. Початок завжди однаковий: — Добрий вечір! Спочиваєте? Ну, спочивайте, спочивайте. До бре, що декому є час висиджува тися та вилежуватися. А от іншим ніколи. Але, поза всякими „ніколи", ба ба Мокрина сідає коло мене, і ми спочиваємо вдвох. — Як вам працювалося, тітко Мокрино? — питала я. — Чи в до брім настрої була ваша господиня? — А хто її знає! Як я приходжу прибирати, вона одразу з дому ті кає. Скаже тільки, де що є, та й свисне. — А чого? — Боїться мене. Я бувало при- бираю-прибираю все, що вона за тиждень понакидала, та й почну їй вимовляти та навчати, як би воно мало бути. А вона цього не лю бить. Така вже в неї недобра вда ча. — Але працею вашою задово лена? — А чом би ні?! Хай їй якась нігерка так поробить! Все може їй що й не до вподоби, але мені не скаже: боїться, щоб я не здезерти- рувала. От тільки за свого котика вступається. — А чим ви його кривдите? — Нічим. Вона не хоче, щоб я його „доґфутом" годувала. А я так роблю, бо кіт різниці не знає, а „доґфуд" вдвоє дешевше коштує, їй же гроші заощаджую. Вона сама скупіша від мене, але боїться, щоб кіт не почав гавкати. — Котику! — Загуло раптом із Мокрининої хати. Кликали не кота, а Мокрину. — Іди вечеряти. — Іду, іду, — незадоволено обізвалась Мокрина. — Прощавай те. Взавтра добалакаємо. В Мокрининій хаті все було чи сто й порядно, але нічого зайвого: ніяких книжок, журналів чи квітів; навіть вишивання вона не любила. Але вміла варити й пекти смачно і, як вона це називала, легко. — Як ви випікаєте такі високі паляниці? — 3 заздрістю запиту вала я. — За допомогою модерної тех ніки, ■— казала Мокрина. — Маю для того „бітніка". — Студента якого за наймита? — Та ні, крутивертило таке е- лектричне. Воно б’є, а я з ївгою через телефон розмовляю. Поки всіх і все обмовимо, зіб’є мій бітнік воду на колоду. А тут якраз і ївга в хату. ївга нівроку собі, як копичка, і ввесь час на дієті. А тітка Мокрина тіль ки в вікно її вгледіла, зараз же бух ковбасу на сковорідку, та й під смажує, ще й на маслі. Бідна ївга слинку ковтає. — А в кого ж це ковбасу купи ли? — Та тут аж два сорти: одна від Мирона, а друга від Саливона. До поможіть розпробувати, чия смач ніша. А я ще трохи вишнівки вне су. Так два тижні дієти за один ве чір і пропадуть. Інспекторська діяльність Мокри- ни почалася з санітарних обо в’язків. Виходило так, що їй усе траплялась нагода заглянути до когось у хату. От заплаче було ди тина — ану ж удома нікого з до рослих нема, і дитині щось стало ся! А при тім бистре око Мокрини фотографувало все навколо: і під столом, і за шафами, і в умиваль ні. А пізніше про висліди оглядин передавалося бездротовим телефо ном : — Зайшла я ото до Кузьменчи- хи. Так все виглядає на своїм міс ці, все прибрано. Хотіла вже піти. Ану, думаю, відчиню комору та за гляну. Тільки взялась за клямку, а на мене звідти як посиплеться різне сміття, старі газети, нечище- ні черевики, брудна білизна, неми ті ще від позавчора горщики! Я- кийсь баняк гепнув мені на голову, то ще й досі ґуля не зійшла. От які бувають господині! — Ну, а як там у Наді, нашого Павла молодої жінки? Та, кажуть, дуже охайна. — Там усе прибрано, що прав да, то правда. Але миє все тією самою шматою: і посуд, і підлогу, і свої черевики, і дітей. Раз-раз ■— і готово. Мокрина мала чудову пам’ять і добре знала, хто як часто малює стіни, хто їх миє, хто витирає, а хто тільки порох здмухує. І коли б їй хто заперечив, неодмінно про грає. — Воно б уже годилося ваші стіни підмалювати, ■— зауважить Мокрина. Господиня не згоджу ється: НАШЕ ЖИТТЯ — ЛЮТИЙ, 1967 5
Page load link
Go to Top