Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
І. По скінченні освіти в середній школі опинилась я на порозі самостійного життя. Здавалося воно мені таким привабливим, вільним, повним краси! Дев’ять (з підготовною клясою) років навчання в „закритому учбовому закладі", як називали тоді школу з пансіо ном під доглядом виховного персоналу, де все було розмірене, розраховане, ніби у військовій школі, від окремлювали пансіонерок від дійсного життя з його незбаганними позитивними і негативними сторонами. В родині були батько і мати — обидвоє похилого віку — поважно хворі. Кожного дня міг настати фа тальний кінець дотеперішнього щасливого родинного >,'иття. Батьки, відчуваючи наближення цього сумного факту невмолимої дійсності, старалися якнайшвидше „пристроїти" дитину, що могла залишитися сиротою, непристосованою до самостійного життя і фінансово незабезпеченою. Це дуже їх турбувало і гнітило. їм здавалось, що найкращий засіб дальшого забезпе чення — це віддати дочку заміж. Одначе, такого же ниха, якого вони бажали б для своєї дитини, не було на прикметі. А знову ж таки тримати дівчину біля себе в глухому селі теж не хотілося. Батьки не мали нічого проти того, щоб я вчилася далі, але страх перед спокусами самостійного життя на приватному помешканні не дозволяв їм на влаштування мене на такому помешканні. Та на допомогу в розв’язанні цієї проблеми при йшли слідуючі обставини. Мене, як визначну уче ницю, що до того була ще й серйозної, зосередже ної вдачі, далекої від молодечої одчайдушності, школа залишила в ролі т. зв. ,,пепіньєрки“, полиша- ючи мені догляд над приготовленням завдань пан сіонерок у грі на фортепіяно. Праця була неважка. Моїм обов’язком було розподілити поміж ученицями години підготовної праці на кількох фортепіяно, що були в школі до розпорядимості дітей, слідкувати, щоб цих годин учениці дотримувались, приготовля ючись до наступних годин, та доглядати, щоб інстру менти зберігалися в доброму стані. Це була праця кількох годин на день — а саме — між 4 і 8 годи нами вечора. Решту вільного часу я могла викори стати за своїм бажанням, включно до студій на вищій школі. За цю працю забезпечувалося мені помеш кання, харчі і 8 рублів 33 к. місячної платні, що їх мені вистачало на мої невибагливі потреби відвідин концертів, театру та ін. Така служба моїм батькам була до вподоби, бо вона все ж таки обмежувала до певної міри мою „свободу11, і я знову ж таки до деякої міри була під доглядом „начальства". А мені це теж подобалося, бо я була непереобтяжена пра цею і майже цілий день і вечір була вільною. А го ловне та чарівна свобода! У свій вільний час можеш іти куди хочеш, чи то до бібліотеки, чи на прогу лянку, чи просто швендяти по вулицях Києва, що для мене були так само невідомі і цікаві, як для кожної новоприбулої людини, хоч я й жила в цьому місті вже 9 років. Отже, я залишилася пепіньєркою і таким робом стала вперше лицем в лице зі справжнім жит тям, в якому повинна була сама розібратися, сама з ним ознайомитися, сама збагнути злигодні життя, до якого я була практично так мало приготована. На перших кроках цього самостійного життя я стала роздивлятися навколо очима несвідомої ди тини. Перш за все мене цікавив зовнішній вид Києва. Я годинами ходила вулицями великого міста, де кожна дрібниця здавалась мені такою цікавою. Я могла подовгу простоювати біля вітрин магазинів і подивляти гарні речі, виставлені в них. Вуличний рух мене лякав: я іноді з страхом простоювала деякий час на краю тротуару, боячись перейти на другий бік вулиці. В неменшій мірі привертали до себе мою увагу вуличні стовпи з афішами, біля яких я теж з охотою могла простоювати довший час, студіюючи оголо шення про концерти, театральні вистави, знайомля чись з іменами виконавців і т. ін. При цьому я часто ловила себе на захоплюючому почутті свободи, волі, що хвилювало мою душу. Часто приходило на думку порівняння самої себе з пташкою, щойно випущеною з клітки. Тоді вперше я гостро відчула роскіш не обмеженої свободи, бодай в годинах, нев’язаних службою. Яке це прекрасне почуття! . . Які чудові переживання супроводжали мене, коли охота завела на прогулянках на Володимирську гірку або до парку Купецького чи Царського! Чарів ний вигляд на Дніпро, на його лівобережні простори, що губилися в блакитній далечині, покриті безкраїм зеленим килимом. Старші люди часто годинами про стоювали, спостерігаючи величавий спокій повільної течії води, на якій час від часу з’являлися маленькі пароплавчики — „копєєчки" — як їх тоді звали, що перевозили людей на протилежний берег, т. зв. Тру- ханів острів. Там містилося невелике селище з оригі нальними хатками на палях. Треба сказати, що того часу пологі береги Дні пра біля Києва зовсім не були штучно підвищені й зміцнені, так що весною при розливі ріки вода вільно виступала з берегів і розливалася широко- далеко, особливо на Лівобережжі, утворюючи вели чезне море навкруге і затоплюючи далекі простори. Одначе, людське прагнення жити поблизу великого міста не спиняється перед природними стихіями, тільки змушує людей забезпечувати свої хати вими слами розуму. Труханівські мешканці придумали за- НАШЕ ЖИТТЯ — ЛЮТИЙ, 1967 39
Page load link
Go to Top