Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Г А Н Д З Я П етро Кізко Напроти наш ого будинку прохо дить брукова дорога. За дорогою ростуть каштани. Вони так густо прилягаю ть одне до одного, що коли влітку розростуться, то п е ред будинком наче суцільна зелена стіна стоїть. А зр азу за каш тана ми протікає річка. Щ оранку й щ овечора я йду цією дорогою , повз каштанів, на роботу і з роботи. І от — одного разу, вийшовши з будинку, я завважив біля одного з каш танів групу ді тей. Там були і дівчата, і хлопці, більш енькі й меншенькі, але всі во ни з течками і торбами, видно, йшли до школи. Діти то загляда ли вгору на стовбур каш тана, то опускали голови вниз, до землі. Хтось із них вигукував дитячим пискливим голосом: — Гандзя! Гандзя! М ене той гурт дітвори зац іка вив. Щ о вони там роблять? До ко го гукаю ть? А біля дітей уж е й старш і люди почали сходитися. Пі дійш ов і я близенько. І що ж я побачив? По стовбурі й гілках каш тана бігала, то сюди, то туди, маленька чорненька вивірочка. Господи! Яка вона була чудесна і цікава — - важ ко описати. Я чув, читав про ви вірок і навіть бачив їх, але зд а лека. І мені часом вивірки уявляли ся немов лисиці: довгі, руді, з го стрим писком і довгим кошлатим і пухнастим хвостом. А це була ви вірочка малесенька, може, з ди тя чу рукавичку завбільш ки. Ніжки дрібні-дрібні, як у мишки, голів ка — мов кулачок немовляти, а хвостик такий смішний: при ту л у бі тонюсінький, як нитка, а при кінці товстий і пухнастий, як бо рода у діда М ороза. Я стояв і не міг намилуватися цим милим розкішним створінням. А вивірочка-Гандзя була, наче гар на подруга всіх дітей і дорослих. Коли її кликали іменем ,,Гандзя", вона, ніби розумію чи лю дську мо ву, зістрибувала з гілки каш тана на стовбур, а зі стовбура, мов м’я чик, котилася на землю. Діти д а вали їй хліба і вона ласо їла. А коли одна дівчинка замість хліба підставила їй порожню долоню, вона так укусила її своїми го стрими маленькими зубенятам и за палець, що дівча аж скрикнуло. Тим вивірка-Гандзя немов хотіла сказати дівчині-ш колярці: — Не дури! А як дуриш , то за те і кару діставай! Відтоді я кож ного ранку і кож ного вечора виходив до того каш тана, щ об зустріти Гандзю-вивір- ку. Ніс їй хліба і навіть горіш ків. М оя симпатична знайомка й справ ді появлялася, брала від мене хліб горіш ки й зникла між кленів. Так проминув деякий час. М ину ло літо й наступила осінь. Листя на кленах уж е пожовкло й обси палося. Люди готувалися вже до свята Різдва Х ристового. А наша друж ба з Гандзею все тривала. Я бачив, як вона не раз на дощі мерзла, м етуш илася д о вкола, немов ш укаю чи тепла і хар чу. І дивно: коли я до неї підхо див, вона навіть не тікала. З іщ у литься, було, немов безпритульна дитина, й сидить біля стовбура каш тана, благально дивиться ма ленькими бистрими оченятами. Мені жаль стало Гандзі. І я од ного разу відважився взяти її до рук. М аленька істотка не пруча лася. Тоді я взяв її до хати. „П е резимуєш , — гадаю, — в теплі та в добрі, а на весну знову пущ у г у ляти “ В хаті в моїй родині не було краю радости. Особливо ж раділи діти. Вони обступили вивірочку, мов святе дитятко, кожний тицька ючи то горішки, то насіння, то хліб. А вивірка наче все життя ж и ла з нами, така смілива та м отор на. Вона навіть не соромилася зліз ти будь-кому на спину й плечі, так, А це була вивірочка малесенька, може з дитячу рукавичку завбільшки Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top