Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Олена Цегельська Н е л я й А н я Це дві шкільні товаришки. Нелі вже пішло на дев’ятий рік, а Аня кінчить восьмий. Живуть недале ко себе, разом ходять до третьої кляси. Аня часто прибігає до Нелі. Зимою разом ходили на сов- ганку, то на якісь проби вистав. А тепер, коли потепліло, Аня ду же невдоволена з Нелі. А чому? Послухайте! Каже Аня на перерві: — Ти чо му, як потепліло, не хочеш зі мною товаришувати? А все на пе рерві біжиш до панни Марійки з якоїсь восьмої кляси і щось із нею радишся? Яка вона тобі рів ня? А Неля: — Рівня не рівня, але ми знаємось із пластового табору. І я маю до неї пильні справи. — Овва! Які де пильні справи? Щоб я не знала про них? — Але ж Аню, чого ти сердиш ся? Та ж ти знаєш, що в нас уже почалась робота у квітнику. Пан на Марійка теж має городець. І вона дає мені насіння квіток, роз саду. — Яку де розсаду? Навіщо то бі це? — Це такі малі рослинки. Вона вирощує їх у дерев’яній скринці, а потім пересаджує на грядки. Найкраще прийди по школі до мене! Побачиш, як ми з мамою будемо садити братчики. —■ Нецікаво! Піду собі сама до парку! Насправді воно так є, що Неля більше любить працю в городі, як інші розваги. Не вспіє сонечко пригріти, сніг розтаяти, як вона вже пильнує, чи бува листочки тюльпанів не вистромились із зем лі. І бере грабельки, землю дов кола рослинок зрушує, підливає. А коли вже зовсім потепліє, тоді, повертаючись зі школи, найпер ше йде привітатись із квітками. Отже, коли Аня прибіжить за кликати Нелю до забави, то Неля не має часу. — Не можу, Аню, мушу скінчити роботу! Панна Ма рійка прийде подивитись. Вона ка же, що при кожній українській хаті повинен бути квітничок. І ти, Аню, заложи собі такий! Може Аня візьме собі до серця цю пригадку. Може. Аж одного дня вона прибігає до Нелі і здалека вже кличе: — А ходи-но до нас! І в нас уже є городець! Подивися! Неля дивується — як це так скоро? Та ж недавно я була там і на квітник і не заводилось... Але йде, щоб переконатись. Здалека глянула й аж пристанула з дива: — Та ж справді городець сяє усіми кольорами, аж за очі хапає. Чи це вона готових вазонків по наставляла? Аня всміхається. Підходять ближче, щораз ближче. Неля ди вується, звідкіля стільки квітів, коли в неї лиш листочки показа лись із землі. І нагло, як не ста не, як не сплесне руками, як не засміється! Аня зніяковіла. — Чого ж тобі смішно? Може негарно? Але Неля не могла вимовити й слова. А ще й коли побачила, що з бічної вулиці вийшла панна Ма рійка і собі пристанула біля них. Панна Марійка теж засміялась, але лиш злегка. І відразу зверну лась до збентеженої Ані: — Де ж ти набрала стільки штучних, плястикових квітів на дротиках? — А я знайшла їх у старій ко робці в гаражі. Лежали без хісна, а я їх посадила. —■ Посадила, ха, ха, ха! Штуч ні квіти на дротиках, знов засмія лась Неля. На це Аня в плач: — І я хотіла мати свій квітник, але я не вмію, я не можу! І давай із плачем ви ривати ті квіти. Тоді панна Марійка пригорнула її до себе. — Не плач, Аню! Квіти, що ти посадила, є мертві. То так як би хто сказав до твоєї мами: — Заміняймось! Дайте мені свою Аню, а я вам подарую цю прегар ну ляльку. То мама з обуренням сказала б: Але ж моя Аня жива, а лялька нежива! — Так і штучна квітка не жи ве, а та, що її виплекаємо з на сіннячка, росте, віддихає пові трям, живиться соком землі, п’є корінням водичку, вмивається до щиком, сонечко дає їй барву. Ну, Аню, цить, не плач! Будеш мати городець! Нелю, берімся до ро боти! Я вам поможу! Всі три закасали рукави і пішли в рух грабельки, лопатки, закипі ла робота. З’явилась розсада, на сіння квіток. О, яка Аня щаслива! Має вже власний квітничок. Тепер уже й вона проводить у городі свій віль ний час. ХТО ЗРОБИВ ДАШОК? Вже шпачок-співачок наносив гілочок у нову шпаківню. — Хто зробив цей дашок із пахучих дощок? Він питає півня. Півень, чемний панок, підлетів на тинок: — Як того не знати! Новаки пластуни, працьовиті ж вони, вміють будувати. На полях і в ліску, й коло хати в садку птахам помагати. JI. Г а д а й ЧИ ВАШІ ДІТИ НАЛЕЖАТЬ ДО КОТРОЇСЬ З УКРАЇНСЬКИХ МОЛОДЕЧИХ ОРГАНІЗАЦІЙ? 24 НАШЕ ЖИТТЯ — КВІТЕНЬ, 1967 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top