Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
(Закінчення) МАРТА (чоловікові): Що я тобі казала? Починається. ВАСИЛЬ: А яку книжку ви видали, прозу, чи поезії? ПОЕТ: Поезії. МАРТА: Василю, яка тобі різниця — проза, чи поезії? Все одно ти не будеш їх читати, ні прози, ні поезії. У тебе дуже хворі очі й лікар на довший час заборонив тобі взагалі читати. Вза-га-лі, розумієш? То кра ще змінити тему. Розкажи, Васильку, щось цікавого з останніх спортивних новин, про які ти знаєш дуже добре, а я тимчасом піду розшукаю кару. Не забувай про свої хворі очі! (ви ходить). ПОЕТ: А що у вас з очима, пане Колодо? ВАСИЛЬ: А ... воно... значить.. Та так, дрібнички, не варті уваги. ПОЕТ: Ні, ні, не кажіть так; справа зору — це не дрібнички. Маєте добрі окуляри? ВАСИЛЬ: Ще ні, але скоро матиму. ПОЕТ: Обов’язково носіть їх, це збереже ваші очі від усяких усклад нень. ВАСИЛЬ: Та носитиму вже, що ж робити. Я оце хотів сказати щось... і забув. Про що ж це я думав? ПОЕТ: Може про спортові новини? Ваша дружина казала, що ви ціка витесь ними. ВАСИЛЬ: Та цікавлюсь... Але не знаю ніяких новин тепер, бо вже давно газет не читав. ПОЕТ:: Це зрозуміло, бо коли хво рі очі... ВАСИЛЬ (перебивав): Та ні уне тому, що очі... Сусіди перестали по зичати. ПОЕТ: Ах, он яка причина! А хіба ви самі не купуєте ніякої газети? ВАСИЛЬЬ: Колись передплачували, а тепер уже й відвикли від того. ПОЕТ: Якже це так? Зовсім не чи таєте ніяких газет? ВАСИЛЬ: Ні, не читаю. ПОЕТ: А книжки — також ні? ВАСИЛЬ: Книжки? Ой-ой-ой, я вже й забув, коли ту книжку в руках тримав. ПОЕТ: Але ж ви письменна люди на. Якже ви можете жити без друко ваного слова? ВАСИЛЬ (позіхаючи): Та можу. Живу якось. ПОЕТ: Виходить, що ви читаєте тільки числа на долярах: один, п’ять, десять і тому подібне. Єдине читан ня, яким ще цікавитесь! ВАСИЛЬ: Я не розумію... Ви що, ображаєте мене? ПОЕТ (спалахнув гнівом, нервово ходить по сцені) : Ні, я ще вас не ображаю, але зараз, здається, буду, бо вже в мене сил немає, дивитись мовчки на таке мерзенне отупіння. ВАСИЛЬ: Ви не маєте права так до мене говорити! ПОЕТ: Ні, саме я маю право! Біль ше, як хто інший! Ви пообростали долярами, як ті, зі щетиною, — са лом, і втрачаєте поступово людську гідність. Подивіться на себе тепер: пообкладались пакунками з різними ганчірками і світу за тим не бачите. ВАСИЛЬ: Що-о-о? Ганчірками? Та тут одна сукня моєї дружини коштує сімдесят, ні, дев’ятдесят долярів! На віть дев’ятдесят три! Це вам, шанов ний пане, не ганчірка! ПОЕТ: О, як дуже я вас образив! І який ви чутливий... Якусь там ган чірку ви хвалите, захищаєте, цікави тесь нею. А до слова людського, яке стримує людину від уподібнення до машини, до слова рідного, яке тут, на чужині, не дає нам стати безбарв ною плямою в гурті інших людей,— до цього ви байдужі. Ви майже з гордістю заявили, що вже й не при гадуєте, коли тримали книжку в ру ках (хапає Василя Колоду за груди). То хто ж ви після цього, хто? У вас не тільки прізвище Колода, ви вже самі, як та колода дерева. ВАСИЛЬ: Лишіть мене, чого ви причепилися до мене? Ось, нате гро ші, я куплю вашу книжку, навіть дві куплю! (Виймає гроші). ПОЕТ: О, вже й гроші знайшлися! А ваша дружина казала, що лиши лось у вас кілька центиків... ВАСИЛЬ (протягує гроші): Ось, маєте... Я купую одразу дві книжки. ПОЕТ: Але не в мене. Я не хочу, щоб ви тримали мою книжку у ва ших руках. Тримайте вже ці ганчір ки! Заховайте ваші гроші! ВАСИЛЬ: То що вам від мене тре ба? Дайте мені спокій! ПОЕТ: Спокій, кажете? Ви його й так за багато маєте! Від вас не за шкодило б і забрати трохи того спо кою. І я це зроблю найближчим ча сом. ВАСИЛЬ (перелякано): Що ж ви зробите? ПОЕТ: Не лякайтесь, я не заб’ю вас... Я тільки напишу про цю нашу зустріч. І коли не ви, — бо ви вже занадто отупіли для того — то бодай ваші знайомі пізнають вас і скажуть вам слово, на яке ви заслуговуєте. ('Поет виходить. У нього з рук па дає на землю книжка, але він її не помічає. Василь завмер, обхопивши голову руками. Вбігає Марта з пере ляканим обличчям). МАРТА: Що тут було? Що стало ся? Чому він хапав тебе за груди? І чому ти при тому мовчав, йолопе? ВАСИЛЬ: Бо він, здається, мав ра цію. МАРТА: Що ти верзеш, опам’ятай ся! Хіба може мати рацію людина, яка збиралась тебе бити? ВАСИЛЬ: Може... МАРТА: О, жах, я не пізнаю тебе! Чому ти не кричав, чому не кликав поліцію? Ти б міг, як потерпілий, взяти цього типа на суд і отримати великі гроші. Може навіть цілу ти сячку долярів! Боже мій, такі гроші були на дорозі і ти втратив нагоду отримати їх. Читай більше, то може порозумнішаєш хоч на старість, де ревино! Пішли!.. ВАСИЛЬ: Та це так... (Василь і Марта, забравши пакун ки, виходять. Вбігає Оля, за нею Богдан). ОЛЯ: Не догнав, не догнав!
Page load link
Go to Top