Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Оля й парасоля Ганна Черінь Квіти «а городі цвітуть так пишно! Серед них щось дзвінко співає, особливо надвечір. Оля думала, що то — пташки, але ко ли вона про де сказала мамі, ма туся якось сумно посміхнулася і заперечила: — Які то пташки, донечко?! То польові коники. Вони стреко чуть дуже голосно-... Сьогодні дощ. І саме в, той час, як мама йде з роботи. Оля дивить ся на годинник —- якраз мама десь в дорозі. — Почекай же, — думає Оля. — Я врятую матусю від дощу. Саме тепер я можу по казати, що я її дуже-дуже лю блю. Вдягнула: Оля синій дощовик, Гумові ботики взула, щоб ніг не промочити, а в руки взяла вели чезну парасолю — не свою, а та тову: що'б удвох із мамою під нею уміститися. Вийшла надвір — ні чого, не холодно, вітер не ш ар пає, та й дощ наче трохи пере став. Краплі падають великі, але не ряско. І повітря таке пахуче -—- то, мабуть, м’ята в садку так від дощу запахла. Якби не пла щик, що в ньому трохи тісно і за душно, було б навіть приємно бродити ПО' дощі. Краплини бара банять по туго нап’ятому шовку парасолі, і Оля під таку музику почала виспівувати: Дощик крапає поволі, Хоч краплини, мов квасолі. А у мене парасоля, І не буде мокра Оля. Пісня вийшла гарна, і Оля її заспівала вдруге, втретє, і вче тверте. Побачила на дорозі сміш ну витрішкувату жабку і почала з нею стрибати навипередки. Проте, жабка, мабуть, розсерди лась, що не може перегнати Олю, і втекла в канаву. Оля поскакала далі сама, вимахуючи на всі боки татовою пара солею. Раптом підкрався злий вітрище, махнув крилами і вихопив Оліну парасолю! Парасоля полетіла, як чорний парашут, а Оля від стра ху заплющила очі і вхопилася за кущ. Краплини зашуміли рясніше, і почалася справжня злива. На щастя, Оля встигла сховатися під дахом великої крамниці. Там во на стояла, намагаюч'ися крізь до щову завіску десь відшукати па расолю. А з другого боку от-от мала надійти матуся, що її тепер Оля не мала чим врятувати від дощу. Куди ж тепер іти? Вперед, ...Раптом підкрався злий вітрище, махнув крилами і вихопив Оліну па расолю!.. назустріч матусі, чи назад, ш ука ти парасолю? — Чом ти плачеш, маленька? —- Запитав її зненацька якийсь чоловік. Оля торкнула ручкою очі — вона й справді вже пла кала. — У мене вітер вирвав із рук парасолю, — поскаржилася вона. — Ось твоя парасоля, —- ска зав чоловік. — Я її зловив і не знав, чия вона. Досить далеко за- мандрувала! Тримай її міцніше, а я тобі дуже дякую, що під цією парасолею і я заховався від зли ви. Я в цім будинку мешкаю. До побачення. О, яка це радість для Олі! І па расоля знайшлася, і маму можна врятувати від дощу! Швидше по бігла Оля до автобусової зупин ки, цупко тримаючи парасолю. Надійшов один автобус, потім другий — мами не було. Аж із третього вийшла вона, в легень кій блакитній сукні, тримаючи над головою газету, щоб не змокнути. — Матусю, іди сюди, під па расолю! — скрикнула Оля. Вдвох вони пішли додому по тепер вже лагіднім дощі. Тримала парасолю мама, бо Оля була для цього занизенька. Краплини знов почали вигравати на парасолі свою пісню — для мами: Дощик крапає поволі, Хоч краплини, мов квасолі. В нас велика парасоля, І не змокнуть мама й Оля. ЛІЧИЛКА Гей хто хоче гру почати? Тут ми будемо навчати — не як борщик ізварити, як до кого говорити. Раз, два, три, чотири! До ягняток: бирі, бирі! До лошаток: косі, косі! А котята білоносі, до котяток: киці, киці, ох, які малі беркиці! До теляток: муні, муні, ви, корівочки манюні! До собачок: цюці, цюці, Не берімо їх на руці, мають лапки розчепири, кожен має по чотири. Цуценяті каже киця: Я біжу, тобі жмуриться. Г. Ч о р н о б и ц ь к а ХТО ЯК ГОВОРИТЬ? Все, що живе на світі — Уміє розмовляти: Уміють говорити Зайці і Зайченята, По-своєму говорять І риби серед моря, І у садочку пташка, І у траві комашка ... Говорять навіть квіти З блискучими зірками ... А як говорять діти? — Так, як навчає мама! Прийми ж, матусю, слово Подяки від дитини, За нашу рідну мову — За мову України! Леонід Полтава НАШЕ ЖИТТЯ — ТРАВЕНЬ, 1966 25
Page load link
Go to Top