Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Пізнай корінь свого походження Оксана Драґан Коли півтора року тому на од ному з викладів східньо-европей- ської історії на Колюмбійському університеті професор згадав про Україну, моя товаришка, знаючи, що я українка, коротко завважи ла: „Як це сталося, що ти «є встала і не заспівала українсько го національного гимну?" Цією моєю товаришкою була Місс Болен, дочка американсько го амбасадора в Парижі, отже її заввага могла у відповідній мірі відзеркалити загальне уявлення про нас, українців, у тих колах наших американських співгрома дян, що мають ширші зацікав лення. Думаю, що цей випадок досить влучно характеризує й загальний стан, загальне американське уяв лення про нас, українців. І не без причини: в цьому, політичному напрямі йдуть головні зусилля на шої групи в Америці. Ми актив ні в першу чергу політично в то му сенсі, щоб нашим американ ським співгромадянам пригадува ти і втовкмачувати в голови наше українське національне походжен ня, та щоб здобувати їхню ува гу і їхні симпатії до положення нашого народу на рідній землі та до його прагнень і змагань. Це цілком логічне і правильне. Наш український нар;д ©се ще в неволі, хоча волю й незалежність мають сьогодні вже навіть при мітивні африканські народи, а ми, українці в Америці, чи — як це часом окреслюється — американ ці українського роду — все ще мусимо змагатись за першу літе ру в нашій національній абетці — щоб нас називали нашою пра вильною національною назвою, щоб не плутати нас з поневолю вачами нашого народу. Велика частина, якщо не більшість листів наших громадян до американських газет, власне й відносяться до спростовування плутанини щодо нашої правильної національної назви. Такі обставини дуже часто дик тують і накидують нам нашу працю і нашу акцію, — в першу чергу політичну — своєю закрас- кою і своїм спрямованням. На віть така величава й могутня ак ція, як будова й відкриття па м’ятника Тарасові Шевченкові у Вашінґтоні, мала в першу чергу політичний характер. І це, оче видно, здобуває нам таку опінію, про яку була згадка на початку. Щоб не було непорозумінь — повторю, що в обставинах це ко нечне і корисне, але тим не мен ше однобічне, і в висліді не дає і не приносить повної користи, ані для нас самих, як української групи в Америці, ані для тієї до брої спраіви, що її ми бажали б досягнути серед американців для нашого українського народу. Та ділянка нашого життя, на шої активности і нашої творчо сти, яка має тривку і непромина- ючу вартість — наша куль тура.— має у нас тільки якусь там з черги увагу і робить хоч і поважні, але тим не менше ще тільки перші кроки. Це —- думаю -— і можна вважати за головну причину тих багатьох проблем і ускладнень, що їх маємо і зустрі чаємо, як у внутрішньому житті нашої національної спільноти, так і в наших зусиллях допомогти на шому народові в його змаганнях на рідній землі. Зайво було б на цьому місці давати дефініцію культури та її інтерпретувати. Вистачить згада ти, що коли всі наші політичні акції кажуть, хто ми і чого ми хочемо, то наша культура д о казує. А відомо, що не слова, але докази мають найбільшу пе реконливу силу. Ніщо так силь но, так певно і так тривало не зв’язує людей в одну -суцільну цілість, як власна культура. Як одиниці — ми є число, яке можна додати до будь-якої суми. Як культурні одиниці — ми є вар тість, що не загубиться навіть у найбільшій сумі чисел. Пригляньмось тільки побіжно нашим внутрішнім і зовнішнім проблемам саме в цьому культур ному аспекті. Живемо в Америці, яка своїми властивостями, своїми прямо не обмеженими вольностями, необме женими можливостями в усіх ді лянках життя, становить для кож ної іміґраційної групи таку мо гутню притягаючу силу, що ста ла цим справжнім „перетоплюю чим горщиком" — „мелтінг пат“ для безлічі людських чисел. Не є це на користь тих груп, що їх Америка перетоплює, ні не відпо відає найкращим інтересам самої Америки. В американській філо софії ця справа ясно і недвознач но з’ясована. Америка є і хоче залишитись не „перетоплюючим горщиком", не тією казковою ма шиною, до якої вкидується різно манітну дітвору і з якої виска кують усі перемелені в ангеликів, але тією кольоровою мозаїкою, в якій кожна етнічна група і її культура мають своє окреме міс це та які разом становлять пиш ну, різнобарвну цілість. Сьогодні ще тільки неознайомлені зі ситу ацією та з тенденціями американ ського розвитку можуть говори ти про ^асиміляцію. Натомість, з найбільш авторитетних урядових та освітніх джерел ми чуємо тіль ки про інтеграцію, себто про включення в одну американську національну мозаїку багатьох ет нічних груп з усіми їхніми вла стиво стями, що й проявляються головно в їх культурній спадщині та їх новому культурному дороб кові. Тут і приходимо до1 суті нашої теми: пізнай корінь свого похо дження, своєї культури. Без цьо го пізнання — ми будемо ні пес, ні баран, не будемо ані українці, ані не зможемо стати американ цями. А ми маємо таку велику, таку незрівняно пишну культур ну спадщину, такі незрівняні вла стивості культурної творчости! Кожному з нас, з молодшої гене рації, раніше чи пізніше насува ється на думку запит: як це мог ло статися, що нарід наш україн ський, зазнавши стільки поразок упродовж своєї історії, зазнавши стільки народовбивчих пересліду вань, що їх характеризують такі НАШЕ ЖИТТЯ — БЕРЕЗЕНЬ, 1966 З
Page load link
Go to Top