Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
САНТИМЕНТИ (Докінчення зі ст. 6) Це він так казав... Ох, я забула,: він цього .не сказав, йс«го при цьому не було. Йото інемає... Це тільки я уявляла, що б вій міг сказати. І мені здавалось, що я чула його голос. Я завжди відчу ваю його з сс.бою — його красу і йото жорстокість. Але більше його 'н-е буде, і я повинна .про нього не думати. Отже — ке ду мати про .к;ього! Так. І те диїхати. І не чути. І не бачити нічого. І зупинити кров у жилах. Це неможливо. Я «є можу, я не межу! Не імежу перенести цьо го гострого жалю. Якби я знала, що через день, чи за кілька міся ців, чи як пройде рік, цьому на- стаїне кінець, я б ще пережила. Навіть якщо часами біль впихає, а часами збурюється, ще можна витримати. Але коли ввесь час те саме, і ие видно кінця... Самота, важка, як лід, В серце глухо б’є. Іншим хоч вві сні від бід Відпочинок є. Та не спиниться й на мить, Без кінця болить, болить Серденько моє... А яік далі цей вірш? Та-та, та- та, та-та-та, шось до рими із ,,вдагну“... В копкім разі, кінча ється так: І думки повільні й сірі... Дні безжалісні, мов звірі. І не знаю, і не дбаю, Що я взую, що вдягну... Так сказано у вірші. І так во но є насправді Яка рівниця, що я вдягну? Ось пішла й купила собі великий червоний капелюх із ма ками — може це розвеселить. Ку пила — і ненавиджу його. Як моїжіна далі жити так, сидячи і дивлячись у безмежжя і купувати великі червені капелюхи, щоб по тім їх ненавидіти? А тоді) сидіти і зінов. дивитись у безмежжя, і так ден.ь-у-день, день-у-день! Завтра, і післязавтра, і пїсля-післяїзавтра... Як можна витримати таке існу вання?! А що іншого мені робити? „Йди розважатися з друзями", — радять люди. — „Не сиди й дра матизуй 'своє нещастя". Драмати зація! Якщо відчуття безупинного доїщу, що б’є об моє серце, є драм-а — тоді я справді драмати зую. Мілкі люди, маленькі люди --- - ЧИ ж можуть ВОНИ' розуміти страждання? Ніщо не поранить їх грубі серця. Хііба ж ці безсердеч ні дурні можуть зрозуміти, що я більше не можу зустрічатися з нашими спільними друзями і на віть не можу більше ХОДИТИ в ті міісця, де ми бували з ним? Бо він пішов — і все пропалоі. Коли вісе скінчено, тільки ті місця, де пережито смуток, мають до вас співчуття. А коли б піти на місце, де ви колись були щасливі, серце може розірватися з болю. Мабуть, і це сантименти. Відчу вати, що ти не в силі бачити міс ця, де колись тобі було так гар но, а тепер вони мучать згадками про- втрачену насолоду -— це, ма- будь, тако'ж сантименталь'ність. Туга — це щастя в спогадах. Це, врешті:, добре. Згадка & по чуттях —- це теж непогана версія. Якби я могла йому це сказати... Але йому я вже нічого не скажу, ніколи, 'більш ніколи. Він пішов, і вісе скінчено, і я не хочу думати про мертве минуле. Мої думки мусять бути повільні й сірі, і я мушу... О ні, ні! Ох, водій не мусів би їхати цією вулицею! Це ж була наша вулиця., місце нашого ко хання й радощів. Цього я не мо жу перенести, не можу, .не можу! Я заб’юся в куток і щільно зату лю очі долонями, так щільно, щоб я не могла нічого бачити. Мушу затиснути серце і бути яік інші маленькі, плюгаві, черстві людці, що горді із свого уміння забувати минуле. Але я бачу, бачу вісе, навіть із заплющеними очима. Якби я зо всім не мала очей, моє серце пі знало б цю вулицю серед усіх на світі вулиць. Мені вона знайома, як моє власне лице, як мої .п’ять пальців. О, чом я не можу вмер ти отут, на цій вулиці?! Тепер ми маємо бути перед квіїтникарнею на розі. Тут він ку пував для мене прімули, маленькі, жовті црїмули, зв’язані © тугу ки тицю, оторочені навколо листям, срібним зі споду. Чисті, прохо лоднії і ініііжні. Він казав, що орхі деї й камелії —- це не мої квіти. І коли це не була весна, і прімул не продавали, він приносив мені конвалії, веселі маленькі розетки, резеду і небесно-сині волошки. Він казав, що не може уявити мене без квітів-, інакше би світ пе ревернувся. А тепер я терпіти не можу кві тів... А старенький сивий квітни кар завжди буїв такий зацікавле ний і привітний, і одного дня на звав мене ,,мадам"... 0 !х, як боляче, як боляче... А тепер ми маємо бути перед великим будинком із огрядним розволоченим служником при две рях. Увечорі той служник водив на великім довгім ланцюжку чу дове цуценятко, і ми спинялися, щоб побавитись із песиком. А служник бірав на руки цуіценіятко і пестив його., і тільки тоді можна було побачити його усмішку. А далі будинок, де жила ма ленька. дівчинка. Він завжди здій мав капелюха і урочисто вклоняв ся цій дівчинці, і часом диїтина подавала йому свою маленьку розчепірену ручку. А там росте дерево в залізній поржавілій загороді. Коло цього дерева він спинявся і махаів> до мене рукою, а я вихилялася із вік на, щоб його побачити. На нього дивились люди... Люди завжди ди вились на нього, але він не помі чав. Він казав, що ц е — наше де рево і що воно не має права на лежати комусь іншому. Він казав, що в місті мало хто має своє власне дерево... Чи ж не правда,, що це — щастя? А там — будинок лікаря, за ■ним три миршавих сірих дім очки, а тоді... О, Боже, тепер ми муси мо 'бути біля нашого дому. Наш дім, хоч ми займали тільки горіш ній поверх. Я так любила, довгі, темні сходи, бо по них він щове чора підіймався нагору. І наші чистенькі рожеві завіски на вік нах, і вазони з рожевими терапія ми, що добре для мене росли. І вузенькі двері, і кумедна пошто ва скринька, і його спеціяльний дзвінок. А я чекала на нього з присмерку, думаючи, що він може ніколи не прийде. І це чекання було насолодою. А тоді я відчи няла. йому двері — , ні, ні, ні! Далі я не можу. Цього вже ніхто не зміг би витерпіти. О, чому, чому ми м усіли їхати сюди? Яіка ще гірша може бути 8 НАШЕ ЖИТТЯ — СІЧЕНЬ, 1966 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top