Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Люба Коленська Сиджу, розгадую і вагаюся. Са ма не знаю, куди мені і як кра ще... Звертаюся до вас, шукаю поради, якогось ясного, доброго слова. Даруйте, що сьогодні не принесу вам багато віри від себе, хоча шукаю її твердо і невпинно. Тому приходжу до вас. Ми не чужі, а з однієї і тієї ж самої землі, у нас спільна любов... По пробую сьогодні так розповідати, щоб усіх вас зблизити до себе, і щоб всі ви стали рідними. Ваша усмішка ладна втихомирити мою тривогу й неспокій. Тому прохаю вас, слухайте мої слова уважно і повертайте їх прямо у своє сер це. 1 Моє оповідання починається з того дня, коли мені сказали, що отой великий і гарний дім може бути наш. Вправді не надовго, на якийсь час, доки до нього не по вернуться його власники. Ми радіємо з Іриссою і розгля даємо його цікаво ще раз. Щ об вам стало зразу ясно, Ірисса — моя мала дівчинка. Руки у нас завжди міцно і нерозлучно спле тені разом. Глядимо на наш дім і тоді до нас приходить радість і сподіван ня всього гарного і доброго. Я думаю, що ми повинні бути в ньо му щасливі. Вікна в ньому подов гасті, вузькі і стрілисті, гейби ма- настирські й старовинні. Перед домом дві ялинки, нічого немає в них особливого. Одна навіть опущена, бідна, всихає і жде на свою приречену загибіль. Обми наю її зором і звертаюся до дру гої. Коли відчиняємо браму, в,она ледве подається під нашими ру ками, така важка і непривітна. Ви глядає, що не хоче впустити нас. Ідемо небагато ступнів, пробуємо пожартувати і дзвонимо. Мовляв, хтось на нас жде у наших кімна тах, вийде і привітає сердечними словами. Ірисса забігає мені доро гу, стає передо мною і легко та граціозно кланяється і каже: ,,Вас просять ближче". Так входимо до нашого нового Я і мій в’язень дому. Щ е раз розглядаємо кімна ту за кімнатою. Входимо до Іриссиної. У ній одне вікно дуже високе і дуже вузьке. Друге сформоване із кус ників барвного скла, як капличні вітражі. Цілість вражає непривіт но, дарма, що в ній дитячі гап товані білі занавіски, а по стінах розбіглися сонячні везерунки. Підходимо з Іриссою до вікна. Втишуємося в собі і хочемо за брати усе ласкаве тремтіння осін ніх струн. Тихо, журливо і з дріб ним шелестом пересуваються ли стки з місця на місце. У осені зо лоті і ясні очі, вони розглядають нас у вікні і посміхаються злегка лукаво. На ній хустина ткана жовто-гарячими несмергельника- ми, вони ще сліпучо-б: рвисті, г.ле під ними вже таїться захололе серце близьких срібних інеїв. Поміж домами перлинно-сивий намет неба розтягається тонісень- кими прижмуреними смугами. За- дивлені в нього, щасливі, відчу ваємо присутність когось сильно го, когось, що стоїть побіч нас. Нам тут буде добре... Відходимо від вікна, Ірисса са довить мене, бере гребінь і чеше. Коли запримічує в мене сиве во лосся, каже: „Ж аль, що воно в тебе. Але ти мусиш завжди лиш а тись молодою. Твоє волосся не повинно ніколи сивіти, ти моя ма ма". Вона гладить мене, пестить мої очі, моє волосся, а тоді вити рає мої губи. „Не краси своїх уст уже НІКОЛИ. Я цього не хочу. Ти багато гарніша така, як тепер". НАШЕ ЖИТТЯ — ТРАВЕНЬ, 1964 5
Page load link
Go to Top