Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36-37
38-39
40-41
42-43
44
Чия мама краща? Ніна Наркевич Це було весною, коли так гарно світило сонечко, голубіло небо., а на луці, коло лісочку велика сос на простягала до сонячного про міння свої пахучі, лапасті гілки та серед пахучої шовковистої тра вички розцвітали яскраві чудові квіти. Ось і зібрались туди всі лісові та польові звірятка. Тут була ве села цокотуха білочка, що пере стрибувала з однієї гілки на дру гу. В темній зелені гілок то сям, то там, з’являвся її пухнастий хвостик. В густій травичці бави лися зайченятка. Тільки їх веселі очка та гострі довгі вушка визи рали звідти. Недалеко від них па слося біленьке пухнасте ягнятко, а з нірки повибігали грітися на сонечку маленькі польові мишки. Всі тішилися весною. Всі вітали веселий ясний день. З близького до луки двору прибіг бавитися маленький рябенький песик. Якби ви розуміли мову звіряток, то б почули, про що вони говорили сьогодні. — Гав-гав-гав! Гей, мої лю бенькі, чи ви не чули новину? Сьогодні всі люди святкують День Мами. Як то гарно виглядає! Моя маленька господиня Маруся вже приготувала дарунки для мами: гарні квіти та цукорки. А, смачні! Вона мене почастувала цими цу- корками. — Бе-бе-е! Всі люблять свою маму — обізвалось ягнятко. — Але я думаю, такої любої мами, як моя, немає більше в світі! Це ж вона дає мені пити солоденьке мо лочко, це ж вона мене обмиє, а як якась небезпека, то завжди ме не попередить, щоб ховалася ско ріше. Такої мами ніхто не має. — І неправда! І неправда! — зацокотіла з вершечка сосни бі лочка. — Такої мами, як у мене ніхто не має. Вона завжди збирає для нас горішки, жолуддя, вона вчить нас стрибати ось як дале ко! — Білочка війнула хвостиком і, як вітер, перелетіла з одної гіл ки на другу. Зайченятко висуну ло свої вушка з травиці та несмі ливо й собі промовило: — А ось ми думаємо, що наша мама найлюбіша. Якби ви зна ли, якої капусти та морковки во на нам приносить, а як добре вчить нас швидко бігати! Ні один звір нас не дожене! Ось гляньте! — і зайченятко погнало геть крізь густу траву, тільки на хвилину щезав та знову показувався його пухнастий хвостик, як пишна бі ла квітка, а травичка тільки лег ко шелестіла: — Який же ти швидкий, зай чику! — Гав, гав, гав! — ображено загавкотів песик. — То все дур ниці, оці ваші мами! Моя найму- дріша. Вона не тільки мене годує, миє, а ще й стереже хату моєї господині. І пішла далі сварка між звірят ками: — Пі, пі, пі! Моя мама най краща! — пищало мишенятко. — Ку-ві-ві-ві! Ні, моя! — верещало поросятко, що невідомо звідки Олена Цегельська Буває діти просять: — Олю, а розкажи нам дещо про вашу Ки- цю-Мищо! — То Оля і розказує: — Ми, знаєте, нашу Мицю ще молоденькою дістали в подарунку від нашої тети з фарми. Вона бу ла прегарна: вся біленька, пухна та, мала лише одну чорну плямку на шийці, наче яку краватку. Була весела, гралась із нами; ми її го лубили, пестили. Та недовго так тішились нею... прибігло на ту звірячу нараду. — Е, е, е, ні! Моя! Моя! — мало не плакало ягнятко! Раптом над лукою майнула тінь. Це, вгжко махаючи велики ми крилами прилетів старий во рон. — Щ об то ви не казали, то всі ви нічого не розумієте — промо вив він, сідаючи на суху гілку. — Ось краще послухайте мене: я скрізь літаю, скрізь бачу, то ска жу вам: для кожного з вас ваша мама найкраща, для кожного з вас ваша мама найдорожча, бо ніхто про вас так не подбає, як рідна матуся. А для всього світу кожна мама може бути теж до брою та корисною. Ось песикова мама стереже хатку, а ягняткова дає вовну, що з неї виробляють теплу одежу. Ото ж не сваріться, а краще подбайте сьогодні теж про свою матусю, бо це день, ко ли кожний вітає свою маму. Так закінчив свою мову ворон. — Ну бувайте здорові! Я вже трохи від почив, полечу далі. Люблю скрізь літати та все знати. Кра-кра-кра! — і полетів. Зашуміла від пориву вітру сос на, ніби прощала ворона. — Він мудрий, він мудрий! — шепотіла вона. — Слухайте його, він правду каже; всі мами дорогі для своїх діточок. Сталося лихо. От, ледве ми її до міста привезли і випустили на го родчик, як тут уже, де не взявся сусідський кіт. Отой, знаєте, чор- ний-пречорний з великою, гранча стою головою, зі злющими, зеле ними очима, що вночі, немов тії ліхтарні виблискують у темноті. І не встигла ще наша Миця волею натішитись, як він уже скочив із плота — так, як вам злющо не зафоркає носом, як не посунеться Наша Киця-Миця 24 НАШЕ ЖИТТЯ — ТРАВЕНЬ, 1964 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top