Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
я встаю й беруся за картину, а післязавтра ми їдемо в Бульон- ський Ліс! —- Недобра! Цілі три тижні не показувалася, хоч обіцяли прийти через день! Хіба не манила вас краса цього золотого, осіннього ліску? —- І Бастієн підвівся зі свого переносного стільця, щоб подати Мусі рам’я й перейтись із нею по самітніх алеях, густо за сипаних пожовклим листям. —- А ви хіба не знаєте, скільки часу залишилося до вистави? -— чомусь приховала Муся справж ню причину. —■ Та ж треба було працювати, бо даром медалі не дадуть! —- А вам так страшенне зале жить на тій медалі? Та ж ви, у вашому віці, з вашими дотеперіш німи успіхами, повинні вважатися щасливою! Ніодна жінка не мала ще такого успіху, як ви, ще й за такий короткий час... Вас усі зна ють, про вас говорять, а вам ще цього всього мало... Вам треба б два Сальони в рік! Щоб тільки слухати похвал, щоб діставати почесті, якомога більше, якомога скоріше... А втім ---- це природно... Я сам перейшов через те все... Осінній день короткий і треба повертатися до хати. Цим разом Мусю супроводила тета, то й Му ся розпорядилася, щоб тета їхала екіпажем з Емілем, а вона коляс кою Башкірцевих із Бастієном. — Мене бачитимуть із вами, у вашій колясці. Чи знаєте, що це значить для людських язиків? — сказав Бастієн, подаючи Мусі ру ку й у його голосі почулось підо зріле дрижання. — А ви боїтесь таких погово рів? — різко відрубала Муся, за- торкнена у своїй гордості. — ,,Це ж хіба не він повинен жури тись плітками!“ — подумала. — Мусю! — раптом викрикнув Бастієн і, похопившись, замовк. Та знов раптово схопивши Мусіні руки й повернувшись усім тілом у її бік, заглядаючи в її очі, про мовив. —- А ви, ви не боїтесь по говорів? 'Вам байдуже, що ска жуть люди на нашу любов? —• Любов? — ледве прошепта ла Муся з радісною полегшею. — Що ви сказали? —- Я люблю вас, Мусю, як ще ніколи й нікого! Хіба ви цього не знали? Ви чудова дівчина, яка впала мені як дар з неба, після такого виснажливого життя, після самозреченої, божевільної праці, після стільких років боротьби, за ведених надій... А ви? Чи зможе те полюбити мене хоч крихітку, хоч недовго? Скажи, люба Мусю, скажи... Або ні, не кажи нічого, я все знаю, я відчуваю, не кажи, тільки побудь у моїх обіймах, хай я зазнаю крихіточку щастя... Я на нього чекав ціле життя!... І Бастієн уже не зміг дошепта- ти своїх палких слів, бо Мусіна голівка сперлася на його плече й гарячі, вологі уста чекали попі- лунку... Цього вечора і мати, і тета, і навіть Розалія дивувалися Мусіній веселості та доброму настроєві. Вона сідала за фортепіян і грала серенади, тоді кидала в половині фрази й витягала з кутка приза буту бандуру, виспівувала тужли ві дівоцькі пісні, то знову, при бравши свого муринчика перами й намистом, починала його рису вати й за хвилину, знудившись і цим, перехоплювала Розалію на середині вітальні й вальсувала з нею під спів, аж поки ці герці не перервав напад кашлю. — Мусю, покинь. До чого ці дурощі? Навіщо ж ти себе так напружуєш? Забула, що казали і Потен і Ґранше? Ніякого звору шення, ніякого зусилля... — Ох, мамочко! Це все дурни ці, побачиш, я тепер швидко ви дужаю. Я щаслива, розумієш? Щаслива!!! Готуй мені на завтоа найкращу сукню, я хочу бути прекрасна! Дай Розалії вигладити всі суконки, я зараз мірятиму... НАШЕ ЖИТТЯ — ЖОВТЕНЬ, 1961. 5
Page load link
Go to Top