Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Мені сподобалось: пісня чаклуна над стовпцями згорілих тотемів. — Мала очі сірі, добрі. Того вечора повертався з бі бліотеки, засадженим рахітичними ялинками, сквером імені того, що темним масивом бовванів там, на перенесенім із кладовища маїрму- вім п’єдесталі. На нім колись на певно поверх сумних берез і шип шини височів білий янгол, охоро няючи ворота неминучого; тепер цей, зодягнений в залізо-бетоно- вий одяг, опертий на барельєф з колон і винограду далеко відки неною рукою показував шлях до майбутнього. А в його тіні, нари сованій світлом близької ліхтарні, вперше прийшла ця думка: може ти пішов не тими шляхами життя? Шляхи є різні. Людині належить вибрати свій. Ти вибрав гонитву за фата-морганою: „Навіщо, бач те, те згадувати, що давно мину ло, будити Бог-зна колишнє, до бре, що заснуло14... Ти будив і тепер лишився ,,як чаклуїн над згорілими тотемами". Може та невідома студентка з-перед років й була єдино по трібна для життя, що йому напи сано було прожити. Тоді вона пи сала до нього листи, сповнені ко ханням і болем... Поволі рухаючись, щоб не роз полохати тіні спогадів, Орест Тро- химович засвітив на столі лямпу. З нижньої шухляди вийняв дере в’яну різьблену касетку зі стари ми, пожовклими паперами, серед яких були дипломи, грамоти, при ватні листи. Окремо — листи від неї. Зберігав, як пам’ятку. Чо му? В першому з них він прочи тав: ...„інколи я йду за Вами й стаю під тими каштанами, де стояли Ви, беру опалий листок і кажу: на нім стояв він. Одного разу я підійшла до Вас так близько, що від цієї близости голова була сповнена дзвоном і ту гою нездійсненного. Я дивилася на нашу відбитку в великім вікні „Букі ністичної Книги" й боялася, щоб Ви не піднесли заж уреної голови. Ви дивилися на Грінченковий „Соняшний промінь"; там у вікні, ми стояли ра зом і я була безмірно щаслива, я знала, що досить Вам піднести свій погляд і подивитися на мене, •— я розпічну говорити й скажу Вам мо литву свого серця, таємницю гаряч кових ночей... Але Ви обійшли мене, як невидимий манекен, а я лишилася ще довго стояти. Я купила тоді ту книжку і вклала в неї кілька опалих із каштанів листів. Це буде для мене талісман... спогад про нашу спільну відбитку в вікні „Букіністичної Кни ги"'.. Вона лишилася для нього не впізнаною: пішли кожен іншою дорогою; кожен вибрав для се бе окрему... Постукала в двері господиня, в якої Орест Трохимович винаймав свій маленький покій. Був ранок і треба було збіратися до лічниці. Професор згасив лямпу й по чав швидко одягатися. Нічна- біль вже зовсім пройшла, лиш чувся трохи стомленим. Г осподиня принесла склянку чаю, заправленого сухою мали ною, і, роблячи порядок, розпо відала дрібні містечкові новини. —- Тепер вже трохи легше з продуктами— хліб можна дістати без черги, щоправда не так, як було в ті роки, коли мій покійний Пилип Петрович ходив до земства. Боже, що тоді було всього. За раз чоловік не може навіть уя вити собі того достатку. Я роз повідаю часом своїй Марусі, то це для неї, як казка; — „Мамо, каже, — ти все говориш про шкідливі предмети, гляди, щоб то бі економічну к о нтр-револ ю цію не пришили... тепер небезпечно і з рідною дочкою розмовляти: лю ди пішли такі зрадливі, але Ви, Оресте ТрОХИМОВИЧ'У, — чоловік старої інтелігенції. Вас і Маруся також дуже шанує, сама якось сказала, — мало залишилося та ких людей, як наш професор — єжові рукавиці всіх прибрали. А й люди, я вам скажу, не є розум ні: сидіть тихо, коли влада так хоче. От і сьогодні: йду на базар отим сквером, де Маруся каже, за НАШЕ ЖИТТЯ — ЧЕРВЕНЬ, 1961
Page load link
Go to Top