Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Коли ми поснідали, задзвонив телефон. Це Петрусь нагадував Андрійкові, щоб уже збирався. Брат кинувся одягатись; я ще шу кала йому сірі шкарпитки, попа дались самі брунатні... Але ось і сірі. Але чого це так тихо у хаті? — Андрійку, Федьо з тобою? — Ні. А хіба не з тобою? —- Нема! Ой, Боженьку, вже ж кудись побіг! Ходімо швидше до ганяти, а то ще на вулицю вибі жить! Вибігли ми в двір. Туди-сюди -—■ нема нашого Федя. Я за гараж, за хату —- нема. — Біжи ж, Андрійку, праворуч, а я ліворуч, здоганяймо! Оббігли кругом бльоку, зустрі лися -—- нема. Андрійко побілів, мені від холоду ноги потерпли, хоч надворі добре пекло... Що ж те пер буде? — Ходімо по хатах питатися. Пішли. Обійшли всіх сусідів, кожне бідкалося, співчувало, але ніхто Федя не бачив. Вирішили йти назад до хати і дзвонити до мами на роботу, а тоді до поліції. Андрійко шукав маминого теле фонного нумера, а я сіла при сто лі й заплакала: -— І де ж ти, Федю, братіку наш дорогенький? Що ж ми тепер ро битимемо без тебе? Де ж ти тепер? — Я тут, —- сказав Федьо і ви ліз з-під стола. В руках він три мав нашого годинника, що над ним уже добре попрацював. Ми, плачучи, кинулись його цілувати, а Андрійко з радости закинув те лефонну книжку аж під стелю! — А як же тепер кіно? Петрусь певно пішов сам, а я сам не піду, бо мама буде сердитись. От таке цікаве кіно пропустити мушу! —- Знаєш що, Андрійку, — ска зала я, — давай-но, підемо усі втрьох. — Як то втрьох? Хто ж це? —■ Я, ти і Федьо. Він уже підріс і став розумний, і можна його взя ти. — Та ж він ще ніколи у кіні не був, ще почне плакати або втіче... — Не втіче. Слухай, Федю, ти хочеш у кіно? — Хочу, — сказав Федь дуже поважно. — А будеш тихо сидіти? -— Буду, — сказав він ще по важніше. — І не будеш ані плакати, ані втікати, ані взагалі жадних кони ків стругати? —• Не буду, — сказав Федь і додав: — Я хочу коника. Ми дали йому його замучену конячку, набрали чимало цукерок і коржиків на втихомирення Федя — і пішли. Як ми увійшли в темну залю кі- на, Федьо одразу ж захоплено, на ввесь голос, по-українськи, ви крикнув: —- Тут є вовк! Люди почали сміятись, а найго- лосніше від усіх — сам Федь. Тут ми йому всунули в ротик цукероч ку, і він замовк. Кілька хвилин за цікавлено дивився на екран, шу каючи там вовка, а потім почав позіхати. Справа в тім, що наш Федьо дуже любить вовків, власне не так вовків, бо він їх ще ніколи не бачив, як казки про вовків. І щовечора перед сном він просив дідуся розказати казку, і кожного разу незмінно про вовка. Дідусь страшним, низьким голосом гово рив, ніби то вовк, а Федь слухав і трусився від страху і від відваги! Але в кіні вовка чомусь не було, а що це була якраз пора Федьово- го денного відпочинку, то він ви гідно поклався обом нам на колі на, солодко заснув і так проспав до кінця фільму. Як же ж ми його винесли надвір, він прокинувся, як ні в чім не бувало, повідомив нас, що йому снився вовк, і швид ким кроком пішов разом із нами додому. На півдорозі, саме в зеленому парку, ми спинились відпочити. Сіли собі на лавці та й стали гада ти, котра б то вже була година, бо Федь нам перекрутив годинник, ми не знали, коли вийшли, а в кіні якось не прийшло нам в голову запитатися. Сонце вже почало за ходити, отже, вже скоро і мама мусіла б прийти, а через пів години по тому і тато. Треба йти додому. А тут до нас наблизився один гарно одягнений пан із фотоапа ратом у руках. — Я — містер Нельсон із газети „Трибуна11, — привітався він до нас. — Якщо дозволите, я хотів би зробити світлину з вашого ма- (Докінчення на обгортці) НАШЕ ЖИТТЯ — ЧЕРВЕНЬ, 1961 23 Фоторграф зробив кілька знимок, подякував і хотів уже йти
Page load link
Go to Top