Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
бабусю за руку. Христина відкри ла очі і якимсь придушеним голо сом спитала: — Ти орала, Орисю? — Орала,, бабусю. Вона хотіла ще додати, що їм дали найгірших коней та зовсім нездалий плуг. Але саме в цей час до хати увійшла Марійка зі своєю мамою. — А ми вам трохи молока при несли. — Добра ти, Дарко. І Марійка, дякувати Богові, як рідна... — Напийтесь, молоко не по шкодить. — Знаю. Але серце... серце ■втратило спокій. Це ж шістдеся- дев’ятий рік. Важко мені пересту пити цю осінь. А як хотілось Ори сю і Марійку підтягнути хоч до д е сятої кляси. — А може ще зміниться, — не певно заперечила Дарка. — Знаю, що му-сіло б змінити сь, але з наукою не чекають. Стара Христина кілька хвилин дивилась в якусь одну невловну точку,, і ніби щось пригадавши, додала: — Як що... ти ж уже як рідна мати її. Одна вона, однісенька... Орися міцно стиснула уста, сил куючись вгамувати біль. Але з глибини очей прорвались рясні сльози і горохом покотились по гарячому лиці. Вона добре розу міла, що бабуся це та тонесенька ниточка, за яку вона тримається. Знала і те, що ця ниточка занадто слабенька і ось-ось урветься. — Годі Орисю, годі. Я ж жива, чого ж тобі. І тітка в тебе є в Ка- товицях. Любить вона тебе. Ой, як любить!.. Пачки посилає. Вона ні коли, ніколи не лишить тебе. А ти, Марійко, ночуй в Орисі. Удвох відрадніше. Якщо забракне — п о кличте. Із тими словами Дарка зачинила за собою двері, Орися підійшла до Марійки, якось по-дитячому поди вилась їй у вічі і прошептала: — Як тобі добре, що маєш маму. ...Кажуть, що найбільш людина цікавиться тимх що заборонено. Тому, очевидно, подруги, погасив ши світло, довго говорили про школу, в яку їм не вільно більше ходити. На колгоспних роботах вони мусять пробивати собі шлях у життя. А ще напровесні, коли ходили у восьму клясу, стільки було мрій! Марійка обняла подру гу і вже крізь сон заговорила: — Взавтра ми знову маємо орати. Коли у вікно зазирнув сірий ра нок, Орисі здавалось, що вона ще не закривала очей. Проте сон, що їй привидівся, вона добре пам’я тає. — Дивний сон я бачила, Ма рійко. — Щ ось страшне? — Зовсім ні. Снилось мені, що я стою в клясі, а на лавках багато- багато дітей. Я повісила на дошці мапу та й питаю дітей: „Щ о тут написано?" А вони всі разом: „У -к-р-а-ї-н-а“. Я усміхнулась та й знову запитую: „Як називається наша столиця?" А вони хором: „К -и -ї-в“. А що це за синя пляма на мапі? „Ч-о-р-н-е м -о-р-е“, з а гули діти. Я радію і очима когось шукаю. Може, думаю, хтось із вас по тому морі капітаном плаватиме, а може... І саліе в цю хвилину, ти, Марійко, штовхнула мене в бік і проснулась. — Шкода. Такий гарний сон і без кінця. * Несподівана смерть Христі Чор. нобай потрясла все село. Орисю вона остаточно вибила з рівнова ги. Щ е з-вечора їй здавалося, що бабусі покращало. Вона навіть трохи сиділа з нею. Розповідала про тітку в Катовицях, про дідуся, що десь загинув у азійських сте пах. А от про маму й тата, — чо мусь мовчала. Часом здавалось їй, що бабуся боїться порушувати цю найріднішу для неї тему. Вона тільки й знала, що мама й тато загинули у вирії війни, коли їй було кілька місяців. Все те, що знала бабуся про маму і тата, за брала з собою в домовину. І тієї живої, може навіть страшної дій- сности про батьків, вже ніхто їй не розповість. Ці думки викликали в Орисі страх і нестерпний біль у голові. Вона на хвилину закрила очі і від чула, як по всьому тілі пробіг струм надмірного тепла. Це вже була виразна ознака невстановле- ної хвороби. Вечором Орисю відвезли до мі ського шпиталю. Лікарі виявили в неї нервове потрясення. Ця хворо ба вимагала суворого шпитально го режиму, а ще більше чутливого догляду, якого в шпиталі бракува ло. Ц е добре знала Дарка, тому зараз же після похорону Христи- ни, послала Марійку доглядати Орисю. Та не завжди людина мо же зробити те, що може і хоче. Так і сталось і з Марійкою. Лікар Колотай вислухав ї ї і повторив стару, як світ фразу. — У шпиталі свої закони і по рядки. Стороннім тут бути забо ронено. — Але вислухайте мене до кін ця, — вже благаючи говорила Ма рійка, — в Орисі Ш вець нема ні якої родини. Найближча ї ї тільки я — подруга. Два дні тому похо вали люди ї ї бабусю, Христину Чорнобай. Може чули, до війни лона професоркою в міській гім назії 'була. Ці слова ніби кольнули лікаря. Силкуючись, щось пригадати, він вже м’яким тоном запитав: — Це та Чорнобай, що чоловік ї ї директором у гімназії був? — Та сама, — непевно стверди ла Марійка. — Орися з бабусею переїхала в село вже після війни, але без дідуся. Так що... — Почекай хвилинку, — пе рервав її лікар, —■ я пораджусь із директором. Марійка дивилася на білу по стать, що повільно підіймалася по східцях на другий поверх і думала, невже не дозволять? Лікай Колотай зайшов в опера ційну кімнату і думками заглибив ся в минуле. Пригадалася гімназія, товариші, випускний вечір. За сто лом сидять різного віку педагоги, а посередині старенький, зовсім лисий з стриженими вусами ди ректор, Василь Чорнобай, або як його всі називали „жива 'енцикло педія". Він не може пригадати тексту останньої його промови, але кінець ї ї він і зараз виразно чує. „Ми, — говорив директор піднесеним тоном, — свій обов’я зок перед вами виконали. Ми вам відкрили семафор у життя, пока зали сліди предків, а тепер зале жить від кожного з вас дійти до конечної мети". Потім він кож но му, як рівному до себе, вперше по тиснув руку. І лікар Колотай, не питаючи ди ректора, покликав Марійку і на казним тоном сказав: (Продовження на ст. 8) Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top