Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Віра Вовк Сьогодні панна Гільда Шрумп переборола свою ображеність до Еспанії і «авіть згодилася оповісти при вогні одне своє переживання. (Я дуже здивова ний, що вона взагалі має переживання, бо виглядає на людину, в якої ні на зовні, ні внутрі нічого не діється. Лице — епічне, очі трохи вибалушені, але дуже статичні, як у боа, що гіпнотизує ж ертву). — То було вранці у нашому домі, мусите знати. Наш дім, цебто моєї сестри й мій, лежить н е далеко Боденського Озера, серед природи, на самоті. Ми винаймаємо його часом як літниськову віллу для працюючих самітних жінок, або для реконвалесцен- ток, які не мають грошей на санаторію. Того року, одначе, моя сестра поїхала в Цюріх, і я осталася сама. Дім стояв у тиші і виглядало, що нічого в ньому не трапилося, але коли я ввійшла до їдальні, побачила, що коло моєї тарілки не було яблука, якого я ввечорі приготовила собі на сніданок. Цей факт мене дуже занепокоїв, бож дома крім мене й нашого глухого огородника, якому я зовсім дові ряю, не було нікого.Тільки двері, якими я ввійшла, були незачинені; всі вікна мали поспускані стори, : фронтовий вхід був скріплений залізною засувкою, отже людина, яка вкралася до дому, му сіла ще в ньому бути. Я озброїлася відвагок> і розкрила двері до вітальні. Подумайте собі: там стояв ще мо лодий, бородатий мужчина, їв моє яблуко і розгля дав картини «а стінах!'Побачивши мене, він зам’явся, подивився на свої знищені черевики і щось неви разно забурмотів. „Чого ви тут ш укаєте?" — я спитала його гостро. Він виглядав на чужинця, може був не сповна розуму, бо похитав головою і сказав: ,,Я мушу дістатися до Франції і не маю грошей. Ви . . . не могли б позичити мені грошей на дорогу?" — Ну, панство, що ви сказали б на таку про позицію? Д -р Айнінґер хотів щось сказати, але докторова сбурено кликнула: „нахабство11, і його підборіддя впало, здаючися, на груди. Ільонка закурила ци гарку. Дримба двозначно захіхікав. — Я дала йому гроші — , заявила важливо панна Шрумп. — Він м’яв їх у руках, здивований і засоромлений. Знаєте, чого він щ е попросив у мене? — Ну, ну! Ви не будете зраджувати, пані... — вирвалося Дримбі. —- Але ж вибачте! — Панна Гільда достойно піднесла брови. — Він спитав мене, чи може вмитися і почистити свої черевики,, на що я, очевидно, йому дозволила; То мене переконало, що він, принаймні, не професійний розбишака-вломник, а просто або людина в біді, або чудак. В кожному випадку, я до сьогодні рада, що помогла йому. Ж аль тільки, що забула в розгубленості, дати йому томик Біблії на дорогу. ■—- Очевидно, ви ще не одержали „позичених14 грошей, — кепкувала докторова. — Я не сподіваюся їх, хоч, признаюся, була б дуже рада довідатися, що сталося з тим молодим чоловіком. Ах, я забудько! Отже то була ця панна Гільда Шрумп, яка покотила дальше кістку мого життя. Ви йшло шість очок, і я міг стрінути Шардона на мості через Сену! Вибачте, панно Гільдо, що я не доглянув людяности за вашим поглядом боа і що був лихий на ваш нееаспанський смак. Це певно дуже дрібничково з мого боку! І що я вас не пізнав? Ех, роки, роки, панно Гільдо! Ви висохли на тичку до фасолі, посі ріли над чолом, але тепер, як тоді, я вважаю вас своєю доброю феєю, хоч мушу признатись: трохи комічною. Ви хотіли мене, грішника, навернути на добру євангелицьку дорогу і напхали мені в кишені виноградного цукру і вітамінів, а мені до болю хо тілося шматочка хліба. Сподіваюсь, що ви не пізнали тепер в чистоголеному астрономові півзаголодже- ного дезертира, сина сепаратиста, якому на Україні закрили браму університету. Звісно, я не люблю публічних сенсацій і не зраджу своєї ролі, але про борг -—- хай пані Сабіна не турбується. (То дуже шляхетно, що ви про нього під кінець не згадали.) В деяких обставинах думаємо про мамутів і пігмеїв раніше, ніж про найпрактичніше, так і я не спитав тоді вашого імени й адреси. Тепер буду обережні ший, бо ж за мною — життєвий досвід. З вдоволен ням уявляю собі ваш поворот додому і нагороду за довір’я у формі вдячности від незнайомого, який створив у вашому житті такий неважний для інших епізод! Коли порівняю обидва гостинні доми, єдині у моїй втечі, що розкрили передо мною свої двері, то ваш був сходом до Ш ардонового порога. Не тому, що він одягнув мене в свою сорочку і поклав на єдине польове ліжко з краткованим коцом, і потім правив на віддаль моїми справами, як Ярина нитками маріонеток . . . За вікном тоді, десь у найближчім сусідстві, на четвертім поверсі, голос без ілюзій на- пів співав, напів рецитував французькі шансони, го лос, як по півночі в каварні, як паризький мрячний день під мжичкою. Було б так зрозуміло впасти під його гіпнозу в настрій тієї інтелектуально втомленої Ф р ан ц ії. . . Але в Шардона все було суттєве. На столі стояла мініятуюра бретонської „К альварії11. Пригадую собі його, як сказав своїм хриплим, сер дечним голосом вносячи першу перекуску: „Сьогодні в нас бідно, молодий друже, але чи основна їж а людини не хліб і виноград?11
Page load link
Go to Top