Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Шукаю всюди Ярини, але знаходжу замість неї гарбузясту голову д-ра Айніґера між книжками бі бліотеки і Ільонку, похилену як кривульку скрипко вого ключа над партитурою; вона переписує якісь мадригалі: перо малює на п’яти лінійках темносині знаки. —• Це — каторжна робота, дівчино! Вам треба б машинки до писання нот, де кожна черенка переда вала б одну вартість ноти, павзи,. або інший музичний символ. Вена мусіла б посуватися горизонтально і вертикально, так щоб ви могли нотувати акорди. Д-р Айнігер цікавиться: — Невже є такі машинки? Кумедний доктор! — Що з того, що нема, але могли б 'бути. Му зичні видання мабуть дорогі, як Ільонка так виси люється. Д-р Айніґер видивляється на мене. Я не люблю музейного й бібліотечного повітря, тому виходжу під сонце. Ярини ніде не найдеш. Аж ось Шардон кладе свою руку твердо на моє плече. — Бо в добі ренесансу, Марку, люди були різьблені з усіх боків. Сьогодні мало' хто грає, як Айнштайн, на скрипці і, як Швайцер на органі. Ми непересічні, якщо взагалі, то тільки в одному, і в тому одному нас перевищать інші. (Хто ще говорить про Лукасєвіча і його сенсаційну нафтову лямпу?) Між єзуїтами найдете знаменитих, майже 'безіменних спе. ціялістів теоретичних наук, у медицині доконується операцій, про які не то Парацельзій, але ні Кох, ні Пастер не мріяли, та якраз така спеціялізація, такий колективний розподіл праці, робить із людини свердло в широкому Божому світі. Хотілося б бачити її знов у трьох вимірах, і вірте: я особисто дав би їй навіть дозвіл на помилку. Всі вже знають про Шардонове священицтво. Я почуваю себе відкиненим від його довір’я, бо ці лими роками ми листувалися з ним, деколи зустрі чалися навіть у ЛювенІ й у Парижі, але він ніколи не говорив нічого про себе. Мені він завжди вида вався емеритвм з пенсійкою, або чудаком-маркізом, що живе, як убогий поет, і займається славістикою, щоб життя не збридло докраю. Я навіть не мав ніяких сумнівів бра ги від нього час до часу грошові додатки до своєї марної стипендії, бо знав, що якби він на йшовся у потребі, я віддав би йому радо свою остан ню драхму. Хто знає цього Шардона? Може він такий надзвичайно стриманий, щоб не ділитися тим, що йо.му найдорожче? Він відгадує мої думки: — Слухайте, Марку. Дехто рятується в дивац тво. Я вам не 'бороню вважати Шардона, байдуже, чи він абе, чи ні, Ярининим паяцом. Я і так не повний священик. Кардинал хоче, щоб мої латані легені ди хали еспанським повітрям. Я можу їхати ешелоном просто в кардиналовий палац, бо диваки мають по цілому світі приятелів, як знаєте. Але ви вибрали таку можливість, і вона, хоч не дуже ідеальна, дає мені змогу бути знов у якійсь . . . парафії. — Ви ж не проповідуєте, Шардоне, не моралі зуєте і не навертаєте нікого з нас. — Що ж ви! — обурюється Шардон. — Дума єте, що я — пані Сабіна? , Дивлюся на постать, як одягнений вішак, на бу рякову хустку і полинялий парасоль. — Ви зовсім не схожі на абе, Шардоне. —• Ет, молодий друже. Я знаю одного видатного композитора, який поважно радить хористам ковт нути метроном і компонує свої прекрасні твори при банальній радієвій музиці. .. Раджу вам не задивля тися на обкладинку. Тепер чую в його голосі хрипіння і зусилля. Ну, і як поводиться еспанське повітря? — Мені, поможе тільки Люрд. — До нього треба віри. Шардон гороїжиться. — В мене вона є. А ви, молоді, звикли вважати її свого рода комфортом, що незвичайно простим способом розв’язує всякі гордійські вузли. Віра — то не вигідне міщанство. Ви ще не скоштували тра гедії віри. А я вам скажу: християнство — це єдиний справді трагічний світогляд, мужній і безоглядний; ви ще про це колись довідаєтеся. Ну, Бог з Шардоном! Жука з іільонкою вертаються пізно до шатер, бо їм прийшло на гадку оглядати ще андалюзійські танки і самим потанцювати. Тут же за полотняною стіною розрізняю темнокрашений Яринин голос та Ільончині трелі: — . . . Прийшов один, знаєте, і перекидував столики з шампанським, палив інших танцюристів цигаркою, пригорнув, як кліщами, та й почав шеп тати про гарячі зорі. Виявилось, що він — тореадор. Я кажу: „Сальон не арена“. А другий був собі гру бенький, кругленький,, як Санчо Панса, якраз мені по підборіддя. По званні — фризієр, себто: цирулик,. ха, ха! Севільський цирулик! — А Жука? — Жука тільки придивлявся. Смішний. Каже,, що почуває себе завжди, як у театрі, але на актора не надається. От і дівчата! Кроки глухнуть у піску, голоси мішаються з гаморами літньої ночі. Але ось хтось закрадається в моє шатро. Циган, чи хто? Тут багато їх волочиться. Запираю віддих і намагаюсь розібрати в темряві. Д-р Айніґер! Він упився трохи. Сідає коло моїх ніг і починає хлипати. — Докторе Вишня! Ви така здібна людина, гм... ви просто геній, або може в вас які особливі стосунки до міцних цього світу. Стільки ідей . . . Я, знаєте, гм... не маю ніяких магічних знайомств, я їм не цікавий. Тому, знаєте., гм . . . я радше здійснюю чиїсь ідеї. Чи не хочете . . . продати мені свій патент на ма шинку до писання нот? — Дарую вам його, докторе, добраніч. — Ні, заждіть, не так. Напишіть мені, що дозво ляєте даром використати вашу ідею і гм . . . підпишіть кров’ю. —• Що ви! Між лицарями нема посвідок; слово вистачає. Я 'беру його за плече,, але він не йде. Пригадує собі ще щось. — Докторе Вишня, я хочу відкрити лік проти пістряка. З чого маю зробити гм . . . антибіотик? — Але ж докторе! Хіба я чорнокнижник? г г НАШЕ ЖИТТЯ — ЧЕРВЕНЬ, 1960 Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top