Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
містя з центром. Де живе білявець? Чому призначив мені побачення на вулиці Терези? Та яке мені до цього діло? Хай живі собі й у голуб’ятнику! На „Єлисаветці“ б’є шоста. Цей костел неначе віден ський Штефансдом, каже Юлько, але менший і не та кий гарний. Поляки завжди щось копіюють. Як Сі- корки. На розі св. Терези пусто й тихо, як у поблизь кому приюті для старців. Білявця нема. Чи він ще не прийшов, а може ■був і побіг? Я трохи спізнилася. Стою під розквітлими деревами, що позасвічували свої білорожеві свічечки. Гарні дерева ■—■ каштани! Вони закривають обдряпані старі фасади й мене з посумнілим обличчям. Чому ж його немає? Може не чекати? Ніде його немає. „А на Терези заквітли каштани", брехуне! Вже не хочу чекати. Перебігаю вулицю, перейдусь до Хом’яків. Це ж пару кроків. — Куди так біжите? Куди тікаєте? Білявець вибіг Із каштанової вулички, він трохи запізнився, але він просто з лябораторії. Якийсь дуже схвильований, ще більш балакучий. Вхопив за руку, тисне її, не знаю з радости, чи від нервів. Він такий нервовий ... — Болять пальці... ай ... — Не буду, не буду. Я хотів би бути з вами ве селий, цікавий, не такий, як завжди, зайнятий ... — Щось може трапилось? — Ні, ні, нічого, — і поглянув на мене пильно своїми темними, якби безвійними, очима, прикусив пухкі губи. І нагло: — Які ви сьогодні гарні! Вам дуже підходить блакитна суконка. Це до очей. Не говоріть нічого. Мовчи і будь гарна — сказав Мопасан. Читали? Хто його не читав? — Він притиснув моє рамя до себе. — Але я не можу мовчати. Я хочу поговорити з ним про ті речі, які мене хвилють. — Пане М. Він голосно сміється. — Як ви мене величаєте! Конспірація... — він сміється. Його не спинити. Він мусить говорити, сміятися й далі говорити. Але я його спиню! — Я виїжджаю ... — Так? На вакації? — Ні, їду туди на Україну, Велику Україну ... Він і справді замовк та ще й пристанув. Відчинив навіть рота. Я побачила, що йому бракує зуба. — Справді? Чого туди їдете? Ви жартуєте? Та цеж безглуздя! І тепер я вже можу мовчати. Я лиш слухаю, що він говорить, та що я ще сьогодні може повторю старому Хом’якові. Правда, під польською окупацією образливо і важко, але з поляками можна боротися. А там діються жахливі речі. Там Москва вбиває нас нашими власними руками, там винищують українську інтелігенцію, а що ж нарід без інтелігенції . . . — Але робітникам там краще живеться ... — повторяю вперті Хом’якові слова. — Наприклад, за лізничники це привілейована кляса ... Вони вибо роли собі... — Ах, які ви наївні! Що собі вибороли україн ські робітники? Там ніхто не бореться, там терор, страх, а до того голод. Але найгірше — це русифі кація ... — А тут нам не здирають тризубів? Кажуть переносити метрику ... Білявець зло, люто дивиться на мене: :— А там не здирають тризубів, бо ніхто їх там не носить. Там бояться сказати: я — українець. Там бояться того. Там бояться всього. — Ага, це можливо. Тому і герої Хвильового чогось бояться, вони неспокійні, аж божевільні. Не сплять, не можуть спати. Та й він сам стріляє до своєї мами .., — Ви не читайте Хвильового, ви його не розу мієте ... або читайте — і він якось тепліше дивиться на мене — читайте, може ви зрозумієте, але це дуже складна література. Колись я вам скажу, чому він розстрілює матір ... Але ... ви туди не їдете, прав да? Вам чомусь хочеться мене лякати! Лякати? — якось радісно від тих слів. Білявець хоче сьогодні говорити про нас. — Про мою родину? —■ Ні, про вас і про мене. Про нас двоїх. Я не відповідаю. Що можна говорити цр'о двох чужих людей? Про нього, все зайнятого якимись таємними справами, й про мене, наївну гімназистку, що до тих справ не доросла. Але він не про справи. Ми виходимо з затемненої вулички на рясно освітле ний ліхтарем вугол і він пильно дивиться на мене: — Ви знаєте, що таке кохання? Де там знаєте! Таке почування, що висушує думки, не дає отями тись, не дає відпочинку. А ще коли в вас руки повні роботи. Ви того не знаєте, маленька гімназистко з романтичної Вульки. Для вас усе література, мрії... Я мовчу. Та коли моя мовчанка і для нього стає незрозумілою, я прохоплююся: — Мені здавалося, що ви жартуєте. Що ви ди витесь на розмову зі мною, на зустріч зі мною як на витрату дорогоцінного часу, що я ... що причина вашої ... Він перебиває мене, цілуючи руки. — Ніяких причин немає, нічого. Коли б я міг, я не відходив би від вас не хвилину, але ... Я не можу сьогодні сказати вам того, що хотів би, я не маю права. Я сьогодні непевний, і завтра не буду певний ... І тому я мовчу, ви розумієте? Ви вірите мені?. . Вірю, вірю без слів, я щаслива. Я щаслива і не дивлюсь, куди йдемо. Йдемо пройтись. Він каже, що гарно сьогодні. Трохи згодом, він якийсь незвично мовчазний. Я розповідаю про Сікорок, про Іванку, про всіх своїх товаришок. Навіть про Благенького. Я можу говорити про все, що хочу. А хочу так ба гато. Він сміється. Голосно, по-хлоп’ячому. Вже певно забув, що хотів щось важливе говорити мені й не міг. Невже забув? Ми пристанули. Власне він зупинився і з розгону поцілував мене. Цілує по очах, по волоссі, щось шепоче й тисне мене, я певно зараз упаду, хочу кричати, щось сказати ... — Мовчи й будь гарна. Мовчи, чуєш! Я тебе люблю. Я закоханий, як гімназист, як твій Благень кий, думаю про тебе, тужу за тобою, тужу за тобою,
Page load link
Go to Top