Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
Петро Кізко НА ПОЛЮВАННІ Батько з сином полювати Вийшли в поле, через яр. На горбу сидять зайчата, Мабуть буде з десять пар! Всі вони, немов на свято, Позбиралися у гурт. Син гука: — Стріляйте, тату, Я в траву сховаюсь тут. Батько каже: — Тихше, тихше. . . Треба ближче підійти, Щоби стрельнути цільніше, Щоб не дать зайцям втекти. Син питає: — А що, тату, Як усіх ми побемо? Не дотягнено до хати. — Але й тут не лишимо, — Каже батько. — Всіх до ’дного Ми на плечі заберем. Буде нам дохід із цього. Отоді-то заживем! Мясо заяче зїмо, А шкірки з них продамо. А як гроші роздобудем, То й багаті тоді будем. Купим свинку і корівку, Побудуємо ставок. В хаті вистелим долівку Із паркету — не з дощок. Свинка дасть нам поросята, А корівка — теличок. А як все це нам продати, Буде ще у нас й млинок. Син до батька: — Ні, мій тату, Я б нічого не хотів, Лиш коня, щоб ним літати Козаком серед степів. Осідлаю я коня І — хай вітер доганя! — Но! — гукну коневі. — Но! Та — зайців, як не було. . . Хлопця крик вони зачули І з горбочка дременули. Залишивсь порожній слід. Батько весь аж наче зблід. Грізно синові гука: — Через тебе річ така! Син: — Не винен тут я, тату, Треба б зразу вам стріляти. . . Ну, а ми обом совіти В баєчці даєм оцій: — Не збирайтесь багатіти, Як не вбили ще зайців! 1959. ПРИГОДА З БУРКОМ Біг Бурко у поле Та — бідная доле! В яму впав глибоку Ген біля потока. Вилізти не може, — Хто йому поможе? Плаче сиротина, Мов тая дитина. Почула то Мурка, Як гавкає Бурко, У поле погнала, Над ямою стала. — Гав-гав! — плаче Бурко: — Піди, мала Мурко, — Поклич но Марусю, Іди ж но, кітусю. — Не плач, бідний Бурку — Занявкала Мурка. До хати пігнала, Марусі сказала. — Няв-няв, Марусино! Візьми ти драбину, Там Бурко у полі Сидить у неволі. Драбину Маруся І Мурка — кітуся На плечі поклали Та в поле помчали. Спустили драбину Й за якусь хвилину Вже Бурко на волі В роскішному полі. І любляться тії Тваринки малії, А Бурко вважає / Ямку оминає. Д. Колатало Срібна Зірка Збірник віршиків і оповідань Упорядкувала Марія Юркевич Відбитка з „Н. Ж.“ ЦІНА 50 Ц. Замовляти в Централі СУА
Page load link
Go to Top