Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
щось знав. Із однією з товаришок- українок вона навязала ближчі взаємини, говорила з нею часто на українські т Є і МИ, позичала дея ких книжок. Але не виявила ні- одним словом якихнебудь зацікав лень чи вагань. Ніхто не знав, що проходить у душі цієї дрібної мо лодої дівчини. У 1910 р. воїна здала з відзна ченням матуральний іспит. Виїха ла до Граду на студії германісти ки. Що саме спонукало її до того не знаємо. Можливо, що домашні умовили. Бо тут, далеко^ від своєї родини вона увійшла у круг укра їнських студентів і — перероди лась. Вже по кількох місяцях напи сала до товаришки-українки ли ста, що звучав, як сповідь. Тут відкрилась ціла глибина її пере живань. Ведена дбайливо рукою батька, вона ще підлітком відчула звязок із його народом. Та з огля ду на домашні відносини й пози цію батька му сіла мовчати. Та все одне не оминула того: в хаті при йшло до розколу. Батько станув по стороні дочки, а син піддержу вав маму. Оце розказала мені товаришка Софії з гімназійних часів. Я сама пізнала 1 її в 1915 р. у кадрі УСС у Варпалянці, коли вона приїхала гуди на кількаденний побут із фронту. Її поява здивувала мене. Низького росту й тендітної будо ви, во:на видалась .мені дуже мо лоденькою, а її сині, мелянхолій- ні очі і сумний, часом до болю усміх, приваблювали. Ми обі шу кати зустрічі, бо вже знали про себе. Говорили тоді багато. Вона розказувала про фронт і як туди попала. З вибухом війни записа лась на санітарний курс, що його уладжував Червоний Хрест. За кінчивши його, .вона зголосилась до Укр. Жін. Комітету і до Боєвої Управи УСС у Відні, бо хотіла пра цювати серед своїх. Боєва Упра ва прислала її до кадри з повним санітарним вирядом. А що при УСС .не було шпиталю, то вона станула до військового вишколу. Нелегко було його відбути, але приклад Олени Степанів її заохо тив. Життя фронтове — то не і- грашки, бо крім боєвих пережи вань і трудів приходилось їй ле- реживати .всякі докучливі, дотинки і завваги деяких товаришів. Але Софія наче б не завважувала то го. У співжитті була все дуже о- бережна і вміла не реагувати на того роду образи. Вона й тут трималась осторонь усіх. Але коли бачила щиру при хильність до себе, то привязува- ла-сь і тоді виявлялась щирість і прямота її вда'чі. І так почалась наша з нею при язнь, що дала нам обоїм багато. Скоро по нашій розмові зустрі лись ми на фронті лід Лисовичами у травні 1915 р. Вона належала до сотні 3. Московського, а я була у сотні І. Чмоли. При наступі на мо стовий причілок над Стрипою під Со'колозом наші сотні сусідували і ми обі .втікали в останній хвилині через власні дроти (які тиждень тому снували) в напрямі Соколо ва, де був розташований наш другий курінь. Просто чудом ле- редістались через Стрипу, бо па нічно 'боялись попасти в полом. Нас зараз відставили до кадри. Мене приділили до канц. провін- ціятури, а Софія була без приді- лу і за якийсь чаїс знов пішла на фронт, де настав застій. У червні 1916 року ми дістали відпустки й поїхали до Відня. Там пані з Укр. Жін. Комітету — Олена За- лізняко-ва й Ольга Басараб — щи ро заопікувались нами таї завдяки їм ми тарно провели цей час. Як видно з цього, ми багато бу ли разом, часто лаівіть жили на одній «ватирі. Хоч стримана й мов- чалива, вона все ж розказувала про себе. Та про свою родину не говорила ніколи. Видно, що це було найбільш болюче в неї міс це. Все ж переписувалась із бать ками й братом, що був тоді на іта лійському фронті. До батька і бра та писала по-німецьки, а до імами по-польськи. Зате до тіток, сестер батька), що жили у Львові, писала по-українськи. Памятаю, як Со фія подбала у 1917 p., коли так трудно було у Львові за харчі, про свою родину. Кадра тоді сто яла у Пісочній біля Стрия. Софія накупила картоплі, муки й товщу, найняла підводу і сама з візником відвезла харчі, щоб по дорозі їх не відібрали. Найбільше розказувала вона про свій час у Ґрацу. Т-во ,,Оіч“ було живим осередком студент ської громади. В його атмосфері Софія національно дозріла. І тут пережила найбільшу подію свого життя. Покохала одного з передо вих студентів цієї громади — Ан дрія Курівця. Кохання було взаїм- не й перед молодими гарно про стелилось майбутнє. Та доля вда рила її жорстоко: у 1913 р. її на речений захворів на туберкульозу і незабаром помер. Удар захитав її; вона стояла саме перед кінце вими іспитаїми. Таї її сильна вдача не вгнулась, бо була сумлінна у виповнюванні своїх обовязків. Од наче вола ніколи не переборола цієї страшної втрати. Це була на тура, здібна до найбільшої по святи. Мені було дуже вигідно жити разом, бо в Софії був чура Василь, майже вдвічі такий великий, як вона. Рало віл приносив усе з вій ськової кухні чорну каву, а часом у негоду приносив із підстаршин- ської кухні обід. Як сьогодні бачу Со'фійку ввечорі у хмарі диму, як ходить по хаті. В одній руці папі- роска, а друга застромлена в ки шеню. З похиленою головою во на струшує мізинним пальцем по піл і думає щось, а часом уривано оповідає. Разом із нею ми відвідали в Ка луші батьків її покійного нарече ного, коли були в поході в 1915 р. Д-ра Курівця не .застали вдома, була лиш його мати. У наїпрузі во- Софія Галечко Young U krainian w om an Sophie H a- lechko fought in W orld W ar I in the U krainian A rm y. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top