Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
і попрямував просто до ліжка Петра. Я була в той час у другому кінці бараку. — 'Коли він помер} сестро? — почула я голос Тітича. ■—• Ви наказали винести його? — Він не вмер,. —■ відповіла я, і затялась, бо Петра на ліжку не було. — Хто насмілився винести його без мого дозволу? — звернулась я до санітетів. Бо ж я знала, що найперше лікар мусів оглянути не біжчика. Але ніхто нічого не знав. — Господи, де ж він? — питала я себе. В той час один хворий, що вертався з умивальні, сказав, що там лежить хтось на підлозі. Я кинулася туди санітетами й ми перенесли його на ліжко. Живчик його бився майже нормально, сліди перітоніту зни кли. Тітич наказав дати йому спокій. — Нехай спить, може ще виходиться, якщо мав силу по такій ночі дійги до умивальні. Тільки живчика треба пильну вати. — Ну, що будемо їсти сьогодні, Петре, — пи тає було Тітич три тижні згодом. — Юшку з курки? І котлетик з курки? Га?! —■ Авжеж, — відповідає весело Петро. — Один чи два? — Можна й два! — А киселика з клюкви хочеш? З молочком? — Чому ні! Можна й з молочком. — А на вечерю яєчка? Два- три? — Можна й три. —■ Ой, чи ти умнеш це все? — сміється Тітич. — Ще ,й як! — відповідає хлопець під регіт сусідів. — Він тепер корову зїв би, — до дає який хворий, а Петро підхоплює: — Ще й теля на придачу! — і всі весело регочуть. За такі моменти я любила свою працю, хоч яка вона була інколи неприємна, нечиста й нудна, але ці радісні хвилини ніколи не забуваються. Моя палата забирала мене всю. Я памятала кож ного хворого, хіба що він був у мене лиш перехо дово. А вони привязувались до мене, як до рідної. Часом робилися капризними дітьми. Скільки ж я мала різних розмальованих пань під парасольками, скільки вирізаних із газет і журналів хаток на знак їх вдяч но сти! У вільні хвилини я читала їм у голос. Памятаю при цьому один випадок. Був у мене один хворий на малярію. Від великих доз хініни він майже оглух. Але одного дня попросив мене при читанні сісти ближче нього. Я старалась читати голосно й виразно і він весь час задоволено посміхався. Докінчивши, я спитала: — Ну, що, чув? Зрозумів усе? — Де там зрозуміти, — відповів. — Хвала Богові,, що чую! Деякі хворі були переконані, що їм жаліють лі ків і нераз прохали мене дати їм подвійну порцію. — Не жалій, сестро, я заплачу, в мене є гроші. Щ об лиш мені полегшало! Щ о було робити з тими безталан ними, що не вірили у щирість навіть такого добряги, яким був Тітич і тільки тому, що він був ,,началь ством". Мене ж вони рахували своєю власністю. Я мала виявляти їм усю належну увагу і то тим біль шу, що хто був тяжче хворий. Та не сміла виявити її комусь сторонньому. Якось приїхав товариш брата Михася, такий же молодий,, як і він і такий же до бряга. Він лежав тоді теж у шпиталі і я теж трохи ним піклувалась. Він зайшов у палату, щоб мене про відати, а я радіючи, що бачу його живим і здоровим, відрухово обняла його і пішла з ним поговорити в моїй кімнаті. Повернувшись за яку годину до своїх хворих, я застала їх насупленими. Хтось із них не видержав і запитав: —■ То твій наречений? Я розсміялась і кажу: — Еге ж, а тобі яке діло? —- То ж то ти так утішилась, що й забула про нас . . . — каже другий. Я розказала їм тоді, хто був цей хлопець. —■ Хіба що так, — поблажливо вибачили вони мені. Совачів уже був зовсім здоровий. Саме в той час він одержав призначення їхати до Чіти, де вибухла епідемія чуми. Ні йому, ні нікому іншому не хотілось, щоб він їхав. Ми зжилися і нам було добре в нашому гурті. До нашого товариства пристав врешті аптекар поляк і ,-,мудрий" лікар-єврей. Оба вони викомбіну- вали плян налякати другого єврея, що слідуюча ко мандировка з нашого персоналу буде на фронт, якого він дуже боявся. Почали всі голосно заздрити щастю Совачева, що він їде щоправда на лікування чуми, але в запілля. Врешті довели бідаху до того, що він став прохати Совачева помінятися з ним чергою, а щоб підняти ціну заміни, порадили йому запропо нувати Совачову за цю ласку 10 пляшок вина. Попе редили й головного лікаря, щоб він не робив пере шкод і врешті Совачів поїхав із бідною жертвою до начальства, щоб зробити заміну. Але там не погоди лись на ню комбінацію. Довелося Совачову таки ьиїхати. За такий довгий час приятелювання з обома українцями я освідомила собі своє походження. Від смерти мого діда я не чула української мови й тепер почала її пригадувати. Хоч такі довгі роки я не чула її,, а життя у Москві приглушило всі спогади дитин ства, проте напричуд швидко все в памяті відроди лось. Дивно, що значить кров! Пригадалось усе, що тільки вражало колись мою уяву. Бо ж батько ще купував мені книжки про козаччину, а мати так чу дово співала українські пісні. При виїзді до Чіти др. Совачів залишив мені ключ до своєї кімнати, де стояли його книжки. Там уперше попали мені в руки наші клясики й відкривався мені новий світ. Праці в палаті стало менше. Ліжка світили пуст ками. З огляду на те, що я була сильно перетомлена, я тішилася з того й відпочивала. Нас було всього шість сестер, одна вартувала в кухні; а одна хірур гічна і чотири було в палатах. Отже кожної четвер тої ночі припадала на нас нічна варта. 'Коли було багато праці, то ночі проходили безпомітно, а без діла трудно було сонність перемогти. Чарівні були ті ночі в Харбіні! Вечорі наступа ють швидко, вже о 8-мій годині бувало темно. Ясні зірки,, як чарівні ліхтарики загорялись на темному, чистому небі, а Чумацький шлях ясною синявою перерізував темну синяву. Поволи затихало життя в шпиталі. Десь опівночі зірки починають губити свою яскравість, небо з бездонно темної глибини приймало якийсь сІро-молошний вигляд, що попе реджав зорю. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top