Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
—• Чим? — питаюсь. —• Шампана якби дістати, але доброго. У складі Червоного Хреста є правдивий. — Я зараз їду по нього. Йдіть до головного лікаря, нехай дає коней і запотребування. Нехай на правляє те, що сам ускладнив. Д-р Василь Якович Совачів За годину я була вже в складі Червоного Хре ста ім. імператриці Марії. —• Сьогодні неділя, — почула я від завідую чого, — сьогодні не працюємо. —■ А чи люди в неділю не вмирають, — спа лахнула я. — Потребую чотири пляшки шампана для хворого лікаря і то негайно. —• Це мене не зобовязує до праці в відпочин- ковий день, — заявив він мені. Щ е й тепер, 45 літ після цього інциденту, не можу спокійно про нього згадати. —• Прошу дати мені бланк для телеграми, — сказала я, бачучи, що по-доброму в мене з ним нідо- чого не дійде. Він, посміхаючись, дав мені бланк, але побачивши адресу Зимового Двірця й прізвище жін ки, що була фрейлиною цариці Марії, відразу змі нився. Короткими словами я подала їй до відома, що г. нашому шпиталі вмирає лікар, а склад Ч. Хр. не хоче в неділю видати вина, бо не працює. Телеграми фронту цензурувались і я подала йому її для пе чатки. Він мовчки виніс із складу чотири пляшки шампана. — Живий щ е? — спитала я, коли побачила Ті- тича коло воріт. —* Так, але зле. Ходіть зі мною! — Ні, згодом, —- відповіла я і побігла до своєї палати. Бо ж і мої хворі залишились без догляду. Увечорі Тітич сказав мені, підморгуючи: — Тягне, і добре тягне Шампан! —- додав пояснююче. — А ви все ж таки постарайтесь влізти в його барліг, — додав він згодом, — бо цей підстрі лений наказав джурі купити йому огірків і риби в ма- ринаті. Як зїсть, то й шампан йому нічого не поможе. На цей раз доля мені всміхнулась, бо мені до зволено переступити поріг його кімнати, а вимантити р нього рибу й огірки — це вже була дурниця. Тітич дивився на мене многозначно й кивав головою, а се стра, моя співмешканка, спитала просто з мосту ви- дужанця, чи він дуже мене кохає. На це одержала просту відповідь: — Авжеж, вона мене, дурака, вирятувала від смерти! Та мені ніколи було звертати на це уваги. Знов я цілими днями сиділа в палаті. Червінка ущухла, але мені насипали ревматиків та малярії, яких було до сить. Між іншими хворими привезли також одного бесарабця, хворого на ностальгію. Я вперше поба чила такий прояв недуги. Він працював пекарем у Харбіні і раптом напав на нього такий сум за жін кою й дітьми, що скидався на божевільного. Лежав мовчки, а з його очей пробивалась крайня розпука. На всі питання ТІтича й мої відповідав: — А дітей нагодувала? — Мені було його безмежно жаль, тим більше, що такої недуги лікарі не вважаютть за хво робу та ще й під час війни. Тітич був переконаний, що старий тільки вдома зможе прийти до себе. Що тут робити? Ще в Харбіні я могла заступитись за нього на евакуаційному пункті, де мене знали. Але р Іркутську? Там була така ж комісія, де наші впливи не сягали. Справа була безнадійна. Та, на щастя, приїхав до Харбіна наш санітарний поїзд. Я попро хала свого бувшого команданта не тільки забрати його, але при потребі й покривитти душею в Іркут ську. Яка ж була радість, коли я згодом одержала повідомлення від старого уже з його села, що він щасливо туди добився. Але в тому ж листі сповіщав він мене, що в нього два місяці тому померла жінка, залишивши четверо дітей на ласку Божу. Дивно! Саме в тому часі почалась його дивна хвороба. Він того не знав, а якось інтуїтивно відчував, що дітям зле. їх узяв до себе його брат і посилав їх жебрати, хоч і сам не був такий бідний. Такі речі могла я вла штувати тільки за допомогою Тітича, направду дуже чесної та доброї людини. Все буду добре згадувати свою з ним співпрацю. Памятаю одну ніч, яку ми провели при ліжку одного тифозного. Щось коло 9-ої години вечора у хворого появились усі ознаки перітоніту. Робили ми з ТІтичем усе, що могли, але хлопець гинув на очах, я вже ледве чула його живчик. Очі запались, ніс загострився, до живота не можна було доторкну тись. Промучившись до півночі, Тітич пішов нарешті ■спати, наказавши покликати священика для сповіді. Ніхто не спав у палаті. А я, чекаючи останнього, си діла при хворім, відгоняючи мух. Коли увійшов пан отець, усі, що могли, встали. Настала врочиста хви лина. Кожен зрозумів, що „сьогодні ти, а завтра я “ і всі молилися щиро. 'По відході священика, Петро (це імя хворого), лежав, як мертвий, але дихав спо кійно. Почало благословлятися на світ, а з огляду на те, що ніхто не спав, я почала міряти температуру. О 6-ій годині прийшов Тітич, якому теж не спалося,
Page load link
Go to Top