Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
у вікні, коли приїхала. Він мене теж незлюбив, але не чіпав, як і його пан. Згодом оба вони звикли до мене. Я виконувала свої обовязки сестри чесно і причепитись до мене не було як. Сестра II., з якою я мала жити в одній кімнаті, була дочкою священика з Поділля. .Ніколи не впало з її боку ніякого натяку на те, що вона українка. Щойно у 1919 p., коли я сама працювала в Головній Управі Українського Червоного Хреста, мені попали в руки її документи, що виявили її українське похо дження. Мені стало смішно, як це вона вберегла себе від такого ,,підозріння" весь час нашого спільного перебування. Це була 40-літня панна з усіми при кметами того віку. Вона відразу викомбінувала, що це недурно ми з д-ром Совачовим майже одночасно прибули до шпиталю й оточила нас своєю особливою увагою. І що більше всі переконувались, що між нами нема й тіні якоїсь інтимности, то більш уперто вона чекала, що ми таки „скомпромітуємось" На щастя, праці в мене було гук і я не звертала най меншої уваги на її натяки. Бо це вже не була впорядкована праця санітар ного' поїзду. Шпиталь був на 600 хворих, але при потребі вміщав і більше. Бараки були на 100— 125 хворих кожний. Це були т. зв. землянки з цегляними підмурівками. Дах спочивав на тих підмурівках, під логи були земляні, вкриті плетеними з баоляну цінов- ками. Ліжка, переділені нічними столиками, стояли З—4 ряди. В кінці такого бараку містилась зви чайно амбуляторія, відділена від загальної палати дощаними стінками. В соняшні дні в таких бараках було дуже добре. Але в дощову погоду дах протікав, було вогко й брудно. На фронті ширилась епідемія черевного тифу, а ще більше червінки. Я швидко здобула опінію дбайливої сестри і тому моя палата завжди була переповнена тяжко хворими. Ордина тором був у мене який час лікар-єврей К., та швидко заступив його згаданий уже др. Усенко, або — як його звали санітет»— „Тітич". Тепер смішно було мені згадувати працю на по їзді. О год. 7-ій рано починалась візитація. Мій ор динатор говорив ,,лікувати може не вмію, але хочу бути чесним11, а тому оглядав усіх хворих довго Г. уважно. Рідко коли до обіду встигли ми закінчити це. Він диктував, а я записувала весь хід хвороби* ліки, які він призначав і дієту. До кінця війни, а саме до лютого 1906 p., я працювала тільки з ним, при викла до його способу роботи. Він також швидко зрозумів моє наставлення до хворих і раз назавжди накаїзав санїтетам „стягати його за ноги з ліжка вдень і вночі, коли .сестра потребуватиме" Тому з вдячні стю згадую цю пращо, якій завдячую багато щасли вих хвилин. О 12-ій год. санітети приносили з кухні обід у великих кітлах. При роздачі обіду сестра мусіла пильно вважати, бо санітети мали своїх улюбленців і не розуміючи причини, чому комусь приписано ді єту, намагались всунути йому більшу порцію, або щось забороненого, як свіжих огірків, або чорного хліба. Нагодувавши хворих, я о 1-шій год. або й піз ніше йшла до нашої їдальні на обід, а хворі звичайно спали. Коли не було таких хворих, яким 'мірялося температуру що дві години, я була вільна до 4-тої години, коли починалась вечірня візитація і тягну лася до 8-ої години. А коли були виписані масажі, компреси і були перітоніки, то й затягалось довше. Найприємніші години були по вечері, що ми її їли о 8-мій годині. Спека звичайно спадала. Всі схо дилися по важкій праці й ділились враженнями. П о ляки швидко зїдали свої порції і відходили. Головний лікар так само поспішав до карт у своїй кімнаті. „Мудрий" єврей сідав до шахів із кимнебудь, а дру гий на лавці під вікном, постукуючи пальцями по ній, ■приспівував якусь мелодію. Він міг висиджувати так годинами, доки не захотів спати. Зате українці зби вались у гурт і гуторили. Та це му сіло скінчитись піснею. „Ой, чи пан чи пропав, вдруге не вмирати" або ,,Тихо, тихо Дунай воду несе" розлягалось да леко й широко. Було, повилазять із бараків ті хворі, що могли ходити та й підтягають. А росіяни поясню ють: —■ От,, хахли, завели своєї. А ніч спускається швидко, небо вкривається ясними зірками, Чумаць кий шлях прорізує синяву Гарно! Сестер було мало. Дві з них були „веселі панни" Щовечора вони виїздили зі своїми знайомими кудись розважатись, верталися пізно і цілий день ходили напів сонні. Працювало властиво лиш чотири і пра цювали совісно. До мене всі ставились добре. Свою працю я любила й була щаслива. Аж ось одного дня по нараді у головного лікаря постукав до мене „Тітич". Знаєте, сестро, Совачїв хворий на червін- ку, — сказав він. Тут я згадала,, що день-два не ба чила його. — Найгірше те, що він впав у якусь де пресію. Не дає себе ні оглянути, ні лікувати. Мене то й вигнав, загрозив, що буде стріляти, як не забе руся. Може б ви пішли до нього? —- Зараз, —■ кажу, — але чи впустить? За хвилину я зі склянкою чаю стукала до його дверей. На питання, хто там, відповіла: Можна увійти? Це сестра X. — Ні, сестро, я хворий і нікого не приймаю! Це сказано було так рішуче, що я поставила принесений чай на підлогу і втекла. — Боже мій, що робити? бідкався Тітич, — та ж умре без догляду, а цей ідіот, головний лікар, казиться, що ,,умре не по формі", бо Совачів не подав рапорта про свою хворобу. —• Чекайте, — каже — він говорив про те Совачовим? — Аякже, і то в дуже неделікатний спосіб! — Ну, то я вже розумію. Совачів затявся, бо відчув, що його життя нікого не обходить. Треба його переконати в противному. Я побігла в поле, нарвала червоних дзвіночків, що їх він любив і підійшла до його вікна, що було завішене від сонця коцом. „Коли не пускає у двері, подумала я, треба лізти вікном",, і підняла край коца. Але те, що я побачила, вразило мене так, що я лиш вкинула квіти і втікла до Тітича. За два дні він так змінився, що нагадував трупа й лиш блакитні очі свідчили, що в цьому зхудлому тілі ще тліє життя. — Немає рятунку, — казав Тітич, —■ я таки заходив до нього, бо двері були незачинені, а він не має вже сили сперечатись. Якби можна хоч підтри мати сили. Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top