Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
— П оїдете, сестро, разом із доктором, заявив командант, коли я розказала йому про те, ід о почула в канцелярії. І так дивно доля сама звела нас разом, хоч ніхто з нас не приклада<в рук д о того! Д -р Совачів був призначений до 24-го .військо вого шпиталю, а я д о резерви сестер. їзда з Чіт» па сажирським п о їзд ом до Харбіна триває шось 3— 4 доби. Та ми їхали окремими вагошіми й на двірці п о прощались. Не думала я, щ о до:ведеться мені так скоро знов із ним зустрітись. Урядовець Червоного Хреста у Харбіні не зна йшов м оїх документів і заявив, що їх відіслано назад до Іркутська. Люта зприводу того, я рішила поверну тись на свій .поїзд. Вступила на полеіву пошту, щоб ■забрати листи для сестер нашого п о їзду. На пошті знайшла цілу купу листів -на імя д-ра Соваїчова і пі- слала їх йому через саштета з повідомленням, що мої документи пропали й я їд у назад. На другий день зрана він був у мене: — Маєте наказ про призначення до 30-го вій ськового шпиталю у Харбіні. Документи .ваші не смі ють пропасти, урядничка їх таки знайде, заявив він. Так і сталося. Урядничка перепросила мене, дала скерування на посаду штатної сестри 30-го шпиталя і я поїхала до -місця мого призначення. III. Дня 1. липня прямувала я з центру міста до шпи тального городка. Там побудовано 20— ЗО шпиталь них бараків, а через дорогу напроти них були бараки для видужанців. Мій шпиталь був передостанній. Я їхала „двуколкою “, якими перевозили ранених. Щ ойно тоді я зрозуміла, які вони тортури перехо дили під час перевозу. Я була молода й здорова, а -приїхала ледве жива від тряски. Яка ж то була мука для ра-нених? Була може година шоста вечора. Я увійшла в подвіря, немає ні душі. Лиш в одному вікні я д о глянула заспане обличчя мужчини, що лузав насіння. Побачивши мене, він запитав, „кого мені треба?" — Головного лікаря, кажу. — Он, там! — зневажливо показав він рукою стежку, викладену цеглинами. Я пішла в тому напрямку і коло одного бараку поба чила купку старшин. У центрі їх стояв високий, огрядний і сивий пан, з виду єврей, в уніформі лікаря. Його маленькі, недоброзичливі очі непривітно огля нули мене. — Щ о треба? — запитав він нарешті. Я мовчки подала йому скерування. Він кинув оком на мене й на скерування і віддав мені його знову. — С естер не потребую , помешкання й ліжка для вас нема! — відрізав. Я стояла перед ним погромлена. Куди ж тепер дітися? Двуколка відїхала, йти з валізкою хіба пішки. Але в той мент вийшов з палати др. Совачів. Вперше я зраділа йому за все наше знайомство. Серед ц ієї ворож ої для мене атмосфери він видався давнім другом. — А-а! — побачив він мене. — Приїхали! От і добре! — Та приїхала, але, на жаль, місця для мене немає . . . — відповіла я. — Щ о за дурниці, як то немає, коли вас призна чено у штат сестер! Пане докторе! — звернувся він до головного лікаря. — Д е примістити сестру X.? Маленькі злі оченята знов зміряли мене. — Не знаю, може в кімнаті з сестрою П.? — Займіться ви тим самі, — сказав згодом. — Д обре, — сказав др. Совачів і ми відійшли. Бачучи, щ о мені збиралось на плач, він додав, смі ючись: — Він не такий злий, як здається. Зреш тою п о живете — побачите! — Яким чудом ви тут опинились, — спитала я, знаючи про його призначення до іншого шпиталя. — Н е щастить мені. Щ ойно перебрав хірургіч ний відділ у 24-ом у шпиталі, коли вчора перенесли мене сюди. Шпиталь мій їд е з Харбіна. За вечерою я познайомилась із усім персоналом. Він складався з головного лікаря, двох старших ор динаторів, поляка й українця, чотирьох молодших ординаторів, з яких два були євреї, а другі теж поляк і українець. Аптикар був поляк. Шпиталь був вели кий, на 600 ліжок. У його штаті повинні були бути 12 сестер і 250 санітетів, але за вечерою я побачила тільки 5 сестер. Виявилось, що решта тільки рахува лися в штаті, а жили на помешканнях зі своїми чоло віками і служби не робили. Поляки трималися окремо й дуж е солідарно. Оба українці приятелювали, бо були вихованцями Прилуцької гімназії й одного ун і верситету. З лікарів-євреїв один був розумний, а другий не грішив розумом, отже терпів завжди глузування свого розумнішого колеги. Головний лі кар натомість, не був єврей, як мені здавалось, а син священика з українським прізвищем. Отак представився мені шпитальний персонал у перших днях. Я відразу увійшла в товариство укра їнців, бо один із них, др. Усенко, був моїм палатним ординатором. Натомість головний лікар не злюбив мене, мабуть тому, щ о тільки через рішучість д-<ра Совачова він був примушений прийняти мене. Хоч бул о в нього українське прізвище, проте він був твердих,, єдино-неділимих переконань. Найбільш впливовою особою у шпиталі був його дж ура Іван, що йому все доносив і йому в усьому радив. Це й був той заспаний дядько, якого я побачила вперше
Page load link
Go to Top