Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
гніздечко, вилітати на світ Божий, зачати самому шукати собі пожи- ии. Г'оробець-тато навчає діточок — яка то воно штука літати. Т:.к так: — Треба випростуватися, ви тягнути шийку, розпустити криль ця, підстрибнути і раз-два-три під скочити, тай ффуррр полетіти. Всі діти слухняно виконують приказ тата і одне за одним вилі тають з гнізда, та сідають рядоч ком на найближчій галузі дерева. Лиш один Цвірку.нчик — і ні, і ні! Не рухається з гнізда! Скільки йо го не вговорюють, не приказують і не просять. Вперлося, сидить у гнізді, розпустило крильцятка і гадки не має рушитися з місця та ще й цвірінькає собі: — Сі-сі-сір! А хіба ж мені тут, у гнізді зле? Тут мені тепло, мя- кенько, а гиляка тверда. Та ще чого доброго, можу і впасти... Ні, я не хочу літати. Не буду! Мені тут добре! — Чи ти розуму не маєш? — крикнув сердито тато-горобець. —- Всі горобці літають, ніхто віч но в гнізді не сидить і ти .не бу деш. Ти ліньтяю, ти 'Неробо, ти, ти! Чи ти думаєш, що ми обоє з мамою вічно будемо тебе корми ти? Гайда .мені з гнізда! Сміло! Розпусти крила й лети! — Ці-ці-ці! Сір-сір-сір! — за сміявся Цвіркунчик, потім позіх нув, сховав головку під крильце та й давай дрімати, так начебто не до нього й не про .нього гово рилось. Це дуже розсердило тата- горобця. Насилу висунув синка дзьоб ко-м на сам краєчок гнізда і крикну»: — Цзірінь-цір! Летиш чи ні? В цю мигь Цвіркунчик мало що не впав додолу. Рад-нерад розпу стив крильця і фрр-р полетів, по летів. І не задержався на гиляці біля других, ні. Зажмурив очка, та й полетів без па.мяти, з вітром і — нехай діється воля Божа... Он як. Боже, рятуй! — скрикнула мама-горобчиха. — Пропало, про пало на віки! І заломила криль ця з одчаю. А Цвіркунчик ще трохи коли вався на вітрі, поки знесилений не впаз на стежечку малого квіт ника. Стежечка була висипана жонти-м пісочком, довкруги пахли ■квітки, літали мушки і метелики, гріло сонечко. — О, як гарно, як добре! Сір- сір-сір! — заспівав собі та давай то підстрибувати, то порпатися і купатися в пісочку. Нагло побіч нього зявився тато-горобець строго крикнув: — Цвірінь-цір! Вертайся до гнізда. В то мить, тут небезпеч но! Скоро, скоро, раз-два-три! Ле ти зі мною враз! Та де там! Воно й гадки не має. Порпається собі з пісочку, під стрибує, а далі каже: — Ні, татусю, я не хочу верта тись, мені тут так добре, весело. — Чи ти розуму не маєш, — крик нув сердито тато-горобець. Я не хочу літати. Хіба ж я не мо жу стрибати? Тут гатко-горобець зачав уго ворювати його, згадав про кота, про яструба. А далі покормив синка то хробачком, то вложиз йому в дзюбок кілька зерняток піску, то малюсенький камінчик для апетиту, та дрібку зеленої са- латки. Бо- думає: може він голод ний, може знесилів. А ві.н попоїв і сидить, не рухається з місця. Вкінці так розсердин тата, що цей клюнув його дзьобоу поза вуха, поза вуха, й крикнув: — Оставайся само! Ти неслух няне, вперте... Пропадай! Сказав і сам повернувся до гніз да. А гам мама-горобчиха в сльо зах за своїм любимцем. І всі по сумніли, немов би їхній братчик уже на віки пропав. А наш Цвірку.нчик тимчасом грається, тішиться сонечком, про гніздечко геть чисто забув. Аж тут нагло повіяло холодним вітром і почало смеркатися. Не досить того, ще чути було дивний шум і стукання, наче якась хода. І на стежці несподівано зявилася велика тінь, наче якогось грізного створіння. Що це? —■ серденько Цвір- кунчика забилося тривогою. Щось суне до мене. Ох, це щось страшн^! Я... я... боюся... О-о, во но щораз ближче, вже досягає мене... Згадав про кота і цілий затру сився. —- Татку! Мамо! Сір-сір-сір! Рятуйте!... І тут пригадав собі, що треба втікати, летіти. Роглянувся, а пе ред ним ні кущика, ні дерева, ли ше високий паркан. — Все одно, досягну, долечу... Але не вдалося. Вже туй-туй було вхопитися пазурчиками, ко ли нагло сили його опустили і він шур-р-рр, зісунувся на землю. Оглянувся, а те .велике й страшне —■ вже ось-ось. Серце почало би тися бух-бух. Він затремтів: — Це вже .моя смерть! Ой, про паду я тут марно... Та й уже готовився на смерть. А тут, несподівано сталося щось чудесне, немов саме сонце, саме небо прийшло на поміч маленькій пташині. Ось, щось мякеньке, те пле, ніжне обвилося довкола ньо го, підняло легенько, піднесло й посадило високо на дашок аль танки, що притикав до дерева. Так зробило і само десь щезло. ІДо це таке було? — І в цю мить уже і тато-горобець і мама зявилися. Взяли Цвіркунчика між себе й я- кось удалося підлетіти з галузки на галузку та до гніздечка. О, яка там була радість, яке щастя бути знов між рідними. Цвіркунчик поцілував тата і ма му в крило, перепросив за непо слух і обіцяв, що більше цього не буде. І ще додав: — Татку, а що це було таке мякеньке, добре, ніжне, що мені прийшло на поміч у моїй великій біді? — То ти не знаєш? Та ж це бу ла ручка доброї дівчинки Марусі, нашої приятельки. Вона відразу пізнала, що ти мій синочок і вря тувала тебе. Добра, славна дів чинка! — Зате, гатку, як я підросту, то буду їй співати: Сір-сір-сір... Ціпу-ці'пу-ціпу! — сказав Цвір кунчик, позіхнув, устро'мив голів ку під татове крильце й заснув. Олена Цегельська Видання C оюзу Українок A мерики - перевидано в електронному форматі в 2012 році . A рхів C У A - Ню Йорк , Н . Й . C Ш A.
Page load link
Go to Top