Skip to content
Call Us Today! 212-533-4646 | MON-FRI 12PM - 4PM (EST)
DONATE
SUBSCRIBE
Search for:
About Us
Publications
FAQ
Annual Report 2023
Annual Report 2022
Annual Report 2021
Initiatives
Advocate
Educate
Cultivate
Care
News
Newsletters
Sign Up For Our Newsletter
Join UNWLA
Become a Member
Volunteer With Us
Donate to UNWLA
Members Portal
Calendar
Shop to Support Ukraine
Search for:
Print
Print Page
Download
Download Page
Download Right Page
Open
1
2-3
4-5
6-7
8-9
10-11
12-13
14-15
16-17
18-19
20-21
22-23
24-25
26-27
28-29
30-31
32-33
34-35
36
СЕСТРАМ L Сидимо у теплій-теплій хаті, Зелень, квіти посеред зими . . . А в уяві — сосни волохаті й Сестри в таборах, на К олим і. . . І немає хаток там затишних, І немає в хаті килимів . . . Кожна в серці має рай колишній: Хату і садок серед степів. їй хотілось — глянути б здалека Чи та сама рідна їй Земля, Чи змостив гніздо старий лелека, Чи буяють зеленню поля? Може там десь рідне серце бється І не вмерла матінка стара; Певно десь узаміж віддається — Виросла — найменшая сестра . . . А сестра ї ї . . . в Казакістані, На чужих, замулених полях; В лихоманці дні ї ї останні, В маренні — тяжкий „додом у“ шлях! А в Норильську братова єдина, Щ о жінок в повстання повела — Берегла в серці Україну Засуд цей на себе прийняла. А матуся й подруга (щ е змалу) Вже лежать в чужій землі сирій: З пятсотма життя своє поклали У таборі клятім Кінґірі! Скільки таборів „в неісходімой“ Стільки сестер гине там щодня, І людей в раби неісчислимо Повертає „русская земля". Мати Божа! Ти нас боронила, Д овела до вільної землі — Поможи ж і Сестрам нашим любим, Від тяжкої долі ї х звільни! Сидимо у теплій-теплій хаті, Зелень посеред зими, квітки . . . А в уяві — сосни волохаті й Сестроньки . . . замучені такі. . . II. Ну, а ми ж щ о? Проведем параду, Д е кінця нема словам палким, Впустим сльози в чашку чоколяди, А рятунок . . . лишим їм сам им !. . Бо розїла нас тяжка недуга: Загубили згоду і любов, Замість ворога — гриземо друга, І дарма, що ллється рідна кров! Лиш тоді, як грім над головою, І за плечі хапне смерти жах, Лиш тоді з одною ми метою І з одним бажанням у серцях: Ми тоді за Матір-Україну Присягаєм, голови кладем, А як тільки лихо геть пролине — Ми, на волі, знову заживем, Як хто хоче, як собі хто здумав! Забуваємо для чого йшли Ми у Світ, спасенні явним чудом, Вістуни стражденної Землі! Та огляньмося ж на ї х страждання! Очі їх н і дивляться на нас З розпачем, із болем сподівання, Що наблизимо для них рятунку час! Сестри любі! Кожна в своїй хаті, В осередку друзів, у громаді, Розбудім о спільно братню згоду, Обєднаймо сили для Походу! О. К о с т ю к Мїннеаполіс, Міни. Лютий, 1957. Сорокліття Державности, сорок- ліття української національної революції — це знаменні історич ні дати, які заставляють нас глиб ше призадуматись над діями наро ду, що був і є головним виконав цем цього великого діла. П оду маймо про тих, що брали безп о середню й посередню участь у важливих історичних актах зєди- нення цілого українського наро- ду. Причинилось замітно до тих дій багато безіменних героїв того часу. Мусимо відмітити зокрема усіх ж інок-героїнь того часу і чи сленне ї х насліддя впродовж о- станніх 40 років. Вже в заранні визвольного зри ву бачимо у першій лаві жіночі постаті. Молоді ентузіястки вти скаються в ряди Українських Сі чових Стрільців і з ними разом переходять усі фази боротьби. А в спалахах повстань вибиваються на провідне місце жінки-отамани й жінки-розвідниці. Не згадуючи вже тих, іцо серед найбільших не достач піклуються хворими й ра неними. Багато буйного квіту по лягло в цьому великому народньо- му зриві. Та це був тільки перший крок. Розпочинається дальша вперта й завзята боротьба, що напружує всі сили народу. У діях підпілля знов бачимо жінок. Невтомно ви конують накази, жертвенно слу жать там, де їх потрібно. Багато їх згинуло при допитах чи в вико нанні своїх завдань. А коли врешті досягнув нас найбільший іспит історії — боль- шевицька неволя, тоді зріс відпір і сили нашого народу. За ініціяти- вою наших політвязнів переведено страйки в лагерах, що досягнули успіху. Тоді то 500 жінок засвід чили в Кінґірі про незламний дух української жінки, що пішла на зустріч танкам, щоб рятувати сво їх друзів. У с о р о к л і т т я
Page load link
Go to Top